МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ

ОДЕСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ МОРСЬКИЙ УНІВЕРСИТЕТ

76

ПРОФЕСОРСЬКО-ВИКЛАДАЦЬКА

НАУКОВО-ТЕХНІЧНА КОНФЕРЕНЦІЯ

29 - 30 травня 2023 р.

Тези доповідей

Одеса-2023

УДК 371.122(043.2)

76 професорсько-викладацька науково-технічна конференція: Збірник тез доповідей. – Одеса : ОНМУ, 2023. – 460 с.

Збірник містить тези доповідей 76 науково-технічної конференції професорсько-викладацького складу.

Надані матеріали охоплюють широке коло питань та відображують результати науково-дослідних робіт, що проводяться на кафедрах Одеського національного морського університету.

© Одеський національний

морський університет, 2023

ЗМІСТ

Адамчук М., Андреєвська Г., Федорова К.

Досвід проведення практичних занять у дистанційному режимі з використанням динамічного середовища GeoGebra…………………….. 14

Адамчук М., Федорова К.

Деякі проблеми розрахунку елементів при згині згідно з Єврокодом…..16

Акопян Г.

Дослідження перетворення домішкових нанорозмірних центрів сульфіду срібла в бромосрібних мікрокристалах складної будови люмінесцентним методом………………………………………………………………………18

Андреєвська Г., Федорова К.

Переваги впровадження MOODLE час дистанційного навчання………..20

Андронов І.

Визначення статистично оптимальної кількості параметрів феноменологічних математичних моделей………………………………………………………23

Афанасьєва О.

Маркетингові цілі морських портів…………………………………………25

Балобанов О.

Транспортні перевезення: договірне право…………………………………27

Белоус К.

Особливості сучасного процесу управління в умовах агресивного

середовища…………………………………………………………………….29

Беніцька А.

Право на медичну таємницю…………………………………………………31

Богомолов Е.

Зниження тертя та пускового моменту в підшипниках ковзання методом внесення до мастильного матеріалу спеціальних керамічних сфероїдальних мікрочастинок………………………………………………………………….33

Бондаревич С.

Формування індивідуальної та колективної психологічної резилентності…35

Бориславський І.

Моделі використання аутсорсингу готельними підприємствами………….39

Борщевська О.

Еколого-правові аспекти господарської діяльності в морських портах…..42

Бугаєва І.

Використання шаблонів розподілених транзакцій у мікросервісній архітектурі…………………………………………………………………….43

Бугаєва С., Хонелія Н.

Математичне моделювання впливу армування ґрунтового середовища геотекстильним матеріалами в гідротехнічних спорудах…………………45

Варбанець Р., Мінчев Д., Псарюк С., Братченко П., Кучеренко Ю.,

Коваленко В.

Передбачення впливу нерегулярності паливоподачі на параметри роботи головного суднового двигуна з використанням цифрового двійника……..48

Вєрсанова Г.

Витрати виробництва підприємств портової діяльності…………………..52

Вишневський Д., Вишневська О.

Організація вантажних перевезень в сучасній судноплавній галузі……….55

Вільшанюк М.

Обґрунтування пропозицій щодо ефективної обробки олії в порту…………57

Вітюк Л., Шумило О.

Перевірка надійності роботи експериментальної установки по виміру термодинамічних властивостей різних рідин………………………………….58

Вовк С.

Загальна правова характеристика деяких аспектів функціонування ITF…….62

Волошина Я., Семенов В.

Туризм у умовах війни…………………………………………………………..64

Воркунова О.

Теоретичні засади формування системи економічної безпеки підприємств морського транспорту………………………………………………………......66

Гачик В., Бондаренко Р., Олійник В.

Вплив політичного фактору на туризм в Україні……………………………68

Герасимов І.

Застосування штучних нейронних мереж для оцінювання надійності технічних об'єктів………………………………………………………………71

Гогуленко О.

Інформаційно-комунікаційні технології у вивченні української мови за професійним спрямуванням……………………………………………………73

Горбаньов І.

Напрями реформування податкової системи у післявоєнний період: досвід Японії та Німеччини……………………………………………………………76

Григор’єв Ю., Поліщук А.

Візуалізація методу Ньютона…………………………………………………...79

Гришин А.

Динамічний розрахунок огороджувальної споруди взаємодіючої з ґрунтовою і водною середою……………………………………………………………….83

Губін В., Солодовніков В.

Аналіз способів боротьби з підвпорскуванням палива форсунок суднових дизелів……………………………………………………………………………86

Гуленок Л.

Відображення соціальних проблем у творах та їх вплив на глядача………..88

Данилова І.

Мета та завдання державного управління в транспортній галузі……………90

Даус М.

Багаторічні зміни органічних речовин річки Хаджидер……………………...92

Демидюк О., Косой М., Заєць А.

Вистачення основних характеристик балкерів з використанням факторного аналізу…………………………………………………………………………….95

Деревянкіна С., Гордієнко Є., Олійник В.

Вплив футбольного туризму на світову економіку……………………………98

Джуматій А., Олійник В.

Туристичні послуги в мережі INTERNET…………………………………….100

Дзинглюк О.

Особливості реалізації інформаційного освітнього простору при вивченні мовних дисциплін у технічних ЗВО…………………………………………..101

Димова О.

Трансформація соціальних інститутів України як механізм суспільної практики втілення моделі національної державності………………………..105

Діколь-Кобріна О.

Психологічні особливості формування у особистості орієнтування на

успіх…………………………………………………………………………….108

Допілка В.

Конвенційне регулювання у «відкрите море»………………………………..111

Дранчук С., Криворучко Д.

Синхронний метод вимірювання частоти з інтервалом вимірювання, що зміщений відносно інтервалу опитування…………………………………..113

Дрожжин О., Тихоніна І.

Зерновий коридор – результати і перспективи……………………………..114

Дубровський М., Дубравіна В.

Застосування внутрішніх діафрагм для підвищення несучої здатності трубчастих паль………………………………………………………………...115

Єгупов К., Войтюк А.

Аналіз сейсмічного впливу на причальну споруду типу заанкерований больверк в складних інженерно-геологічних умовах………………………118

Єгупов К., Постан М.

Про метод розрахунку функції надійності причалу при вертикальному навантаженні…………………………………………………………………..120

Єриганов О.

Робочі процеси в елементах пускової системи дизеля класичної

компоновки……………………………………………………………………..122

Жихарєва В.

Аналіз дохідності державних облігацій……………………………………...127

Запорожцев Є.

Аналіз взаємозв’язку емоційного інтелекту та академічної успішності у студентів Одеського національного морського університету………………130

Зубко М.

Оптимізація режимів планових попереджувальних ремонтів портових перевантажувальних машин………………………………………………….133

Іванов А.

Особливості застосування послуг аутосорсингу готельними

підприємствами……………………………………………………………….135

Іванова І., Решетков Д.

Проблеми декарбонізації парку машин для внутрішньопортового переміщення вантажів………………………………………………………….139

Іванова О.

Фраудаторні правочини через призму судової практики…………………….142

Іванова Р., Шестакова М.

Пошук нових семичленних структур на основі 7-аміноіндолу…………….143

Іванова Ю., Франко В., Олійник В.

Рекреаційна спадщина України……………………………………………….145

Іовчев С., Савчук Н.

Вплив знакозмінного вигину на структурні пошкодження низьковуглецевої сталі……………………………………………………………………………..148

Ісачкова К., Фєтєля Д., Олійник В.

Безпека мореплавства…………………………………………………………..149

Калюжна В.

Перспективне майбутнє відновлюваної енергетики України……………….153

Кернас А.

Теоретико-практичні аспекти з національно-патріотичного виховання студентів у вищих навчальних закладів………………………………………156

Кириллова О., Кириллова В.

Огляд термінологічної проблеми розмежування понять «технологічні» і «логістичні» процеси/операції………………………………………………..158

Кирилов С.

Узагальнення коефіцієнтних оцінок типу теореми Марцинкевича-Зігмунда на випадок ортонормованої системи із простору………………………………161

Кирнац В.

Методи інтенсифікації в теплообмінних апаратах…………………………...163

Ківенко І.

Вибачення як соціокультурно зумовлений комунікативний феномен………164

Кічкіна О.

Моделювання процесу оберту вагонів на базі динамічної транспортної задачі в мережевій постановці……………………………………………………….165

Клінаєв Ю.

Шляхи вдосконалення конструкцій парових турбін у світовій енергетиці..167

Коваленко М.

Державне приватне партнерство і перспективи розвитку портів України….171

Козішкурт Є.

Вдосконалення процесу одержання виливків із алюмінієвих сплавів литтям під низьким тиском за допомогою зовнішніх технологічних впливів…….174

Койчева А., Олійник В.

Замки України як краєзнавчо-туристичні об’єкти………………………….175

Колєснік О., Томчаковський Г.

Вплив метеорологічних умов на навігацію та керування судном…………178

Корецька О.

Шляхи підвищення ефективності ціноутворення на морському транспорті.180

Коробко Т.

Мовна компетентність як складова фахової освіти…………………………..184

Коскіна Ю., Дрожжин О.

Вплив агресії РФ на ринок міжнародного судноплавства…………………..187

Котенко О., Васильченко О.

Нічна праця та ризики пов’язані з нею……………………………………….188

Котенко О., Хотін С., Васильченко О.

Рішення проблем і подальший розвиток охорони праці в Україні………….191

Котляр Л.

Проблема екстремального стресу та психологічного неблагополуччя особистості в умовах воєнного стану в Україні………………………………194

Кочетков О., Зарицька О.

Покращення якості параметрів суднової мережі змінного струму…………196

Крейцер К.

Модель захисту магнієвих сплавів від загоряння та окислення…………….197

Кудашкіна Л., Андронов І.

Математичне моделювання фізичної змінності напівправильних зір RX BOO та RT VIR з мазерним випромінюванням……………………………………..199

Кузніченко О.

Деякі питання застосування норм Європейської конвенції з захисту прав людини…………………………………………………………………………..200

Кузьменко В., Піменова а.

Процесуальні особливості видачі осіб, які вчинили кримінальне правопорушення (екстрадиції).........………………………………………….203

Кукшинова О., Заєць А.

Особливості адміністративної відповідальності пішоходів за порушення правил дорожнього руху в період воєнного стану…………………………..206

Куліченко В.

Проблеми легітимності в рамках антропологічної раціональності…………209

Куруджи Ю.

Результати українського експорту агропродукції в рамках «зернового коридору»………………………………………………………………………211

Кусік Л.

Необхідні та достатні умови існування одного класу розв’язків диференціального рівняння другого порядку з швидко зростаючою нелінійностю……………………………………………………………………214

Кушнір Л., Москвіченко І., Стаднік В.

Цифровізація як ступінь розвитку сфери реалізації публічних послуг органами державної влади……………………………………………………217

Кязимова Г.

Португалія 1910-1970-ті – від республіки до диктатури……………………219

Лавреченко Г., Слинько О., Бойчук А., Козловський С., Галкін В.

Удосконалення термодинамічного циклу газотурбінних установок великої потужності……………………………………………………………………..222

Лапкін О.

Позавуличні види транспорту в транспортній інфраструктурі Одеси…….229

Лапкіна І., Гловацька С.

Підготовка іноземних здобувачів вищої освіти за рівнем доктор філософії в ОНМУ………………………………………………………………………….231

Левченко В.

Історико-філософські роздуми щодо формування концепції філософії життя українців……………………………………………………………………..233

Лелет І.

Запозичення в українській науково-технічній термінології………………236

Леонов О., Леонова Т.

Новітні тренди розвитку професійних компетентностей менеджерів з логістики………………………………………………………………………238

Логінов О.

Правовий статус «судно» та «прапор» судна…………………………………240

Логінова Л.

Юридична термінологія в сучасності: походження та вживання…………...243

Любченко В.

Підвищення надійності пуску реверсивного ГД Зульцер 8RND90 нафторудовоз типу М. Буденний………………………………………………244

Ляшенко О., Шестакова М., Шпота О.

Стратегія IMO щодо скорочення викидів парникових газів…………………245

Магамадов О., Шурін Б.

Європейський зелений курс…………………………………………………...248

Магамадов О., Шурін Б.

Шляхи солідарності ЄС-Україна………………………………………………251

Майорова І.

Сучасні тенденції в сфері логістики…………………………………………..252

Малиш В.

Вивчення тривожності серед студентської молоді в Україні під час війни...254

Мальчевський В.

Дослідження робочого процесу суднових ДВЗ при використанні палив із низьким вмістом сірки…………………………………………………………258

Маслова С.

Актуальність рекламного тексту та складностійного перекладу……………260

Матвієнко М.

Глобальні тенденції та перспективи морської торгівлі………………………262

Машін В., Вітюк М.

Методи вимірювання частотних сигналів…………………………………….265

Мехеда А., Олійник В.

Весільний туризм: як вид туризму…………………………………………….266

Мироненко І., Литвиненко В.

Варіант моделі пластичності бетону…………………………………………268

Михайлуца М.

«Комуністична наукова система проти релігійного світорозуміння»: вилучення церковних цінностей в Одесі під час голоду 1920-х рр. ……….270

Моргун О., Романова О.

Етнологічні засади української архітектури…………………………………273

Морозова І.

Аналіз перспектив відтворення круїзного судноплавства по Дунаю на потенційному рівні……………………………………………………………275

Москалюк О.

Стилістика англомовної пісні в перекладознавчому аспекті………………..276

Надольняк Ж, Олійник В.

Віртуальний туризм: поняття, сутність та особливості…………………….. 277

Науменко Є.

Підвищення механічних властивостей конструкційного чавуну для деталей машинобудування комбінованим легуванням MN-AL………………………279

Немчук О., Легецька І., Кокошко Є.

Визначення напружено-деформованого стану металоконструкцій портових перевантажувальних машин в умовах експлуатації………………………….282

Немчук О., Ремінь А.

Основна номенклатура показників, потрібних для оцінки якості експлуатації портових перевантажувальних машин……………………………………….284

Однолько В.

Професійна етика у сфері гостинності………………………………………..286

Окулова Л.

Колаборативне навчання………………………………………………………289

Олейніков В., Орлов М.

Вимоги правил класифікаційних товариств та норм міцності до загальної міцності судна…………………………………………………………………291

Олійник В.

Міський туризм. Теорія і практика…………………………………………...293

Онищенко С., Коскіна Ю.

Зарубіжний досвід автоматизації морських портів………………………….295

Опришко М., Балджи М.

Іміджмейкінг у системі PUBLIC RELATIONS………………………………296

Орловська Н.

До питання про ознаки піратства за проєктом Кримінального Кодексу України………………………………………………………………………...299

Осипенко О.

Соціальна політика радянської влади у сільській місцевості південно-західної україни після звільнення 1944 р……………………………………………..302

Палагута В.

Модифікація методу дослідження об’єму оперативної пам’яті……………305

Паламарчук Г.

Сукупна ціна злочинності…………………………………………………….308

Пальченко А.

Правосубєктність транснаціональних корпорацій в Україні……………….311

Панченко Т., Стародуб В.

Основні принципи візуалізаціїї динамічної інформації……………………..313

Пахмурний В., Чумаєва Ю.

Клінічна психологія у контексті деприваційних факторів середовища…….315

Пелик М., Малишева Д., Олійник В.

Проблеми та перспективи комунікації музейної мережі в Україні………….316

Перетяка С.

Зміни в порядку розслідування нещасних випадків у результаті воєнного стану в Україні………………………………………………………………….319

Перетяка С.

Шляхи усунення небезпеки азбесту після заборони його використання…...321

Пізінцалі Л., Александровська Н., Россомаха О.

Роль активних методів при дистанційному форматі навчання в період воєнного стану…………………………………………………………………324

Піменова А., Кузьменко В.

Правопроблеми подолання дискримінації в Україні…………………………327

Постан М.

Модель оптимального управления многономенклатурными запасами при случайном спросе на продукцию……………………………………………..330

Пустовий В., Семенов П.

Міцністні характеристики металоконструкцій вантажопідйомного обладнання в умовах понаднормативної експлуатації……………………….332

Пустовіт О.

Можливості електронної комерції в підприємницькій діяльності…………..333

Пучков Б., Копєйкіна Т.

Процес конденсації фреонів-12 І 22 на трубці з експериментальним

ребрами………………………………………………………………………….336

Пшоняк В.

Декомпресія при перекладі з англійської на українську мову на матеріалі романа Дена Брауна «Код да Вінчі»…………………………………………..339

Репушевська І.

Мовлення персонажів як способ створення їхніх віртуальних особистостей. (На матеріалі романів «Гордість та упередження» Джейн Ойстен і «Щоденник Бріджит Джонс» Хелен Філдинг.)……………………………………………341

Рєпнова Т.

Психологічні чинники розвитку емоційного інтелекту майбутніх

психологів………………………………………………………………….....342

Рогачко С., Калюжна В., Литвиненко В.

Про надійність проєктів морських споруд…………………………………345

Рожко О., Федорова К.

Перспективи дистанційного навчання…………………………………......346

Розум М.

Візуалізація даних за допомогою пакету Orange………………………….348

Ромах В.

Зміна експортного вектору українських зернових в умовах військового

часу……………………………………………………………………………351

Рубльов І.

Кібербезпека у морській галузі………………………………………………353

Рубський В.

Психологічний аналіз релігійного аспекту прокрастинації…………………356

Руда А.

Класифікація фразеологізмів вербалізуючих концепт «успіх» на прикладі творів англомовних письменників……………………………………………359

Савчук Є.

Водень – майбутнє світової енергетики………………………………………360

Самойловська В.

Зовнішньоекономічні угоди, використання правил «INCOTERMS» при складанні контрактів…………………………………………………………..363

Серебрякова В.

Механізм вербалізації емоцій та оцінок………………………………………366

Сініцин А.

Паливне обладнання двохтактних двигунів типу ME фірми B&W…………368

Сіньковська Т.

Основні етапи розвитку лекційної форми організації навчальних занять….372

Сіренко О.

Етичні колізії освітнього процесу……………………………………………..374

Слободяник Г.

Особливості встановлення прибережних захисних смуг уздовж морів у населених пунктах……………………………………………………………...377

Смаглій В.

Ідентифікація англомовних текстів-інструкцій: перекладацький аспект…...380

Смажило Б.

Захист стопів на мідній основа в морській воді……………………………...381

Соловйова І.

Адаптація студентів до навчання в умовах війни……………………………382

Соломатін С., Сторчак О.

Інформативність діагностичних параметрів на пускових режимах турбоагрегатів………………………………………………………………….383

Стальніченко О.

Організація експериментальних досліджень………………………………...392

Старовойтова Д., Балджи М.

Небезпечні ситуації та виходи з них у пішохідному туризмі……………….393

Стовпець В.

Застосування Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод у сучасному Українському законодавстві…………………………….395

Стовпець О.

Феномен патентного тролінгу в праві інтелектуальної власності та інформаційному праві………………………………………………………….399

Стовпець О.

Філософське-правове підґрунтя для дослідження інтернету речей…………402

Стрельбіцький В., Яременко В.

Дослідження ресурсу канатних блоків козлових кранів…………………….405

Стрельцов П.

Методи управління крановою установкою при перенесенні вантажу на гнучком підвісі з мінімальним числом перемикань………………………….406

Тасмасис О.

Історична динаміка рецеції літератури злочину………………………….......407

Тихонін В.

Особливості портових складів для зберігання зерна………………………...409

Томчаковський Г., Колєснік О., Хлєбніков С.

Автоматизовані системи управління судном: можливості та обмеження….413

Фесан М.

Кримінальна і адміністративна відповідальність на морському транспорті.415

Франкевич В.

Розвиток германістики як науки………………………………………………418

Хомяк Ю., Кібаков О., Шумило О.

Визначення параметрів формули Періса-Ердогана для швидкості зростання втомної тріщини в циліндричних деталях……………………………………419

Хонелія Н., Бугаєва С.

Застосування удосконаленого методу розрахунку несучої здатності основ при реконструкції причальних споруд……………………………………………..423

Цацко В., Гаур Т.

Суднова система завантаження палива із тензометричним витратоміром рідини…………………………………………………………………................426

Чебанова Т.

Визначення цінності інформації в маркетингових дослідженнях

підприємств……………………………………………………………………427

Челабчі В., Челабчі В., Тузова І. Панченко Т.

Обчислювальний експеримент при розробці проєктів………………………429

Челабчі В., Челабчі В., Тузова І.

Розподілені обчислення в задачах гідромеханіки……………………………432

Чінарова Л.

Розширення кругозору – шлях покращення професійної підготовки спеціалістів……………………………………………………………………..435

Чумак О.

Використання бібліотеки REACT для розробки веб-застосунків…………..436

Чумак О.

Порівняльний аналіз сучасних інформаційних технологій для розробки

веб-сайтів………………………………………………………………………..438

Шевальє С.

Паралінгвістичні засоби інтернет-комунікацій................................................440

Шевченко Р.

Деструктивні прояви в емоційно-поведінкової сфері у моряків……………443

Шеєнко Л.

Знаково-інформаційна трансформація пост-постмодерністської культури на прикладі мистецтва графіті……………………………………………………444

Шерстюк О.

Особливості вживання евфемізмів в англійській мові проектного менеджменту……………………………………………………………………446

Шибаєв О., Михайлова Ю.

Морські пасажирські перевезення та їх вплив на навколишнє середовище..448

Шпак Н.

Питання взаємодії митниці та декларантів з метою прискорення митного оформлення вантажів…………………………………………………………450

Яременко В.

Вибір оптимальних кінематичних параметрів перевантажувальних машин для контейнерів в умовах Ізмаїльського морського торговельного порту………453

Яременко Н.

Нелінійні методи розрахунку споруд при їх складному навантаженні…….454

Ярова Н.

Обґрунтування системи економічної безпеки підприємств портової

діяльності………………………………………………………………………456

Яровенко В., Черніков П.

Математична модель перехідних режимів пропульсивних комплексів електроходів з підрулюючими пристроями…………………………………...458

УДК 004.9:37.018.43

ДОСВІД ПРОВЕДЕННЯ ПРАКТИЧНИХ ЗАНЯТЬ У ДИСТАНЦІЙНОМУ РЕЖИМІ З ВИКОРИСТАННЯМ ДИНАМІЧНОГО СЕРЕДОВИЩА GEOGEBRA

Микола АДАМЧУК, Галина АНДРЕЄВСЬКА,

Катерина ФЕДОРОВА

В ОНМУ на сьогоднішній день успішно використовується найпопулярніша у всьому світі платформа дистанційного навчання Moodle. Як складова частина цієї платформи може застосовуватись програмний комплекс GeoGebra. Це програмне забезпечення, яке поєднує та пов'язує між собою геометричне, алгебраїчне та табличне уявлення, дозволяє створювати візуальне рішення поставленої задачі. Такий підхід дає можливість використовувати цей додаток для інтерактивного проведення практичних занять, що дуже важливо при дистанційному навчанні.

Основу освітнього процесу при дистанційному навчанні складає цілеспрямована та контрольована інтенсивна самостійна робота студента. Він може навчатися у зручному для себе місці, за індивідуальним розкладом, маючи при собі набір спеціальних засобів навчання. Ключовим поняттям дистанційної форми навчання є «інтерактивність», тобто систематична взаємодія викладача та учнів (студентів) між собою.

У всьому світі постійно зростає кількість викладачів, які успішно використають інформаційно-інноваційні технології освіти. Програмний комплекс GeoGebra може використовуватись: при вивченні кінематичної геометрії плоских механізмів; при викладанні математики, основ інформатики, а також дисциплін будівельного напряму; у дослідницьких проектах для створення візуальних моделей і демонстрації результатів досліджень.

В Одеському національному морському університеті при викладанні курсу «Гідрологія та гідрометрія» (у дистанційному режимі навчання) для студентів спеціальності 194 «Гідротехнічне будівництво, водна інженерія та водні технології» програмний комплекс GeoGebra був застосований при вирішенні графоаналітичних задач. Студенти навчались виконувати розрахунок морфометричних характеристик русла річки з використанням інструментів програми GeoGebra.

Вихідними даними для розрахунку був План ділянки річки в ізобатах (рис.1). Потрібно було побудувати профіль водяного перерізу, обчислити основні морфометричні та гідравлічні характеристики для даного створу та обчислити витрати води спрощеним способом.

Рис. 1 Вихідні дані

Реалізація задачі включала наступні кроки: занести вихідні дані до програми GeoGebra, побудувати у графічному середовище цієї програми профіль поперечного перерізу річки в розрахунковому створі, виконати розрахунок морфометричних характеристик русла річки та розрахувати витрату води спрощеним способом.

Практичні заняття проводились в дистанційному режимі по Skype. В програмному комплексі GeoGebra в розрахунковому файлі .ggb зберігається протокол розрахунків та побудов, він відображається у крайньому лівому полі (рис.2). Це дозволяє викладачу виконати побудову та розрахунок один раз, показати студентам всі кроки розрахунку, рухаючись як уперед, так і назад. Студенти також мали можливість записати практичне заняття, зберегти його у Skype та переглядати протягом 30 днів.

Рис.2 Результат розрахунків морфо метричних характеристик русла та витрати води спрощеним способом у середовищі GeoGebra.

Слід зазначити, що сумісність GeoGebra з LMS Moodle дозволяє завантажувати файл з роботами студентів прямо в Moodle. Це дуже зручно для викладача при перевірці та оцінюванні.

Таким чином, використання сучасних методів розрахунків, одним із яких є програмний комплекс GeoGebra, при викладанні інженерних дисциплін дає можливість на досить високому сучасному рівні проводити дистанційне навчання студентів. Взаємодія GeoGebra з платформою Moodle дозволяє ефективно використовувати засоби інформаційно-інноваційних технологій під час вирішення практичних завдань. Це дозволяє створити глобальну систему дистанційної освіти, яка дозволить проводити ефективну підготовку майбутніх фахівців. Багато викладачів Одеського національного морського університету плідно працюють над розвитком цієї системи.

УДК 624.07

ДЕЯКІ ПРОБЛЕМИ РОЗРАХУНКУ ЕЛЕМЕНТІВ ПРИ ЗГИНІ

ЗГІДНО З ЄВРОКОДОМ

Микола АДАМЧУК, Катерина ФЕДОРОВА

Україна долучається до Євросоюзу. І вже набула статус кандидата в члени цієї організації. Багато зусиль докладається і ще доведеться докласти, щоб стати повноцінним учасником європейської сім’ї. Одним із напрямків діяльності, що дозволяє розглядати Україну, як інтегровану європейську державу – є впровадження і застосування будівельних норм проектування.

З липня 2014 стало можливим застосування європейських норм – Єврокодів – на території України. Підготовлена україномовна версія норм, випускаються необхідні національні додатки. Публікуються статті та настанови з питань проектування конструкцій.

Інформація, щодо основ проектування конструкцій, зокрема сталевих, необхідна, як здобувачам освіти, так і діючим проектувальникам. В даній доповіді розглядається питання стосовно розрахунку елементів конструкцій при дії згинального моменту. Наведені доступні методи розрахунку та проведено аналіз отриманих результатів.

Використання європейських норм проектування в Україні, зокрема для сталевих конструкцій має назву Єврокод 3. З урахуванням того, що Україна набула статусу кандидата в члени Євросоюзу, освоєння та застосування зазначених норм є нагальною необхідністю. Явище згину і, відповідно, сприйняття згинального моменту – поширене завдання, яке доводиться вирішувати інженеру-конструктору. Європейські норми, як і національні норми України, передбачають у цьому випадку дві перевірки перерізу: міцність та стійкість. Перевірка міцності особливих труднощів не викликає. Перевірка загальної стійкості елемента, що згинається, виконується дещо складніше через необхідність визначення коефіцієнта стійкості для згинально-крутильної форми. Цей коефіцієнт, своєю чергою, залежить, головним чином, від умовної гнучкості елемента. Методи розрахунку коефіцієнта стійкості елемента випливають із можливостей отримання умовної гнучкості елемента.

Ключовим моментом методики є розрахунок умовної гнучкості. У доповіді визначено три методи розрахунку:

1. Використання кривих стійкості для згинально-крутильної форми.

Цей метод вимагає виконання розрахунків критичного моменту (Mcr). Слід зазначити, що норми не надають формули для розрахунку, а вказують, що отримання Mcr засноване: на характеристиках поперечного перерізу (брутто), умовах його навантаження, виду розподілу моменту і розкріплення елемента.

Для цього можна виділити три випадки:

Загальний випадок. Використовується для будь-яких типів перерізів. Характеризується найточнішою («жорсткою») оцінкою поведінки елемента при втраті стійкості.

Приватний (локальний) випадок для прокатних чи еквівалентних зварних перерізів. Для такого типу перерізів норми надають формули, які, зрештою, призводять до дещо більшої здатності, що несе, ніж для загального випадку.

– Приватний (локальний) випадок, що використовує спрощений спосіб визначення наведеної гнучкості без розрахунку Mcr. Розрахунок виконується досить просто (на підставі табличних значень), але з деякою втратою економічності.

2. Спрощена оцінка стійкості балок з розкріпленням у будинках та спорудах. Цей метод потребує розрахунку Mcr.

3. Загальний спосіб розрахунку на стійкість. Цей метод використовується у випадку, коли не застосовні попередні методи.

Інструкція вказує, що цей метод є досить новим та повністю не вивченим порівняно з попередніми методами. Деякі національні норми обмежують використання методу прямолінійними елементами, що згинаються в одній площині.

У доповіді розглянуто перший метод розрахунку елементів, що згинаються. Здійснено порівняння для трьох зазначених випадків. Зазначається, що другий випадок (для прокатних чи еквівалентних зварних перерізів) дає стійкість приблизно на 20% вище, ніж для «жорсткого» першого випадку. Третій випадок дає результат близький до першого точного випадку, якщо гнучкість елемента, що згинається, не вище 100.

УДК 535.37

дослідження перетворення домішкових нанорозмірних центрів сульфіду срібла в бромосрібних мікрокристалах складної будови люмінесцентним методом

Ганна Акопян

Надані результати відносяться до циклу досліджень люмінесцентних властивостей нанорозмірних домішкових утворень у світлочутливих мікрокристалах бромистого срібла. Інтерес до зазначеної проблеми визначається широким використанням наноструктур в системах для запису оптичної інформації, в лазерній техніці і в мікроелектроніці. У зв'язку з цим важливого значення набувають наукові результати, які стосуються до встановлення особливостей перетворення нанорозмірних центрів, створених на межі контакту двох напівпровідників (гетероструктури) або в мікрокристалах складної будови типу "ядро-оболонка".

У даній роботі для досліджень використовувалися мікрокристали AgBr з додаванням AgI. Для їх отримання в розчин желатини вводили розчини AgNO3 і KBr певної концентрації (двоструменевий метод, що використовується для синтезу фотографічної емульсії), а домішкові центри Ag2S створювалися обробкою поверхні мікрокристалів AgBr тиосульфатом натрію (сірчиста сенсибілізація фотографічних емульсій). Люмінесцентні вимірювання проводили при 77 К.

Рис.1 Спектри люмінесценції сірчистосенсіибілізованих AgBr(J) -мікрокристалів, вкритих бромосрібними оболонками різної товщини (h, ): 1-0; 2-25; 3-100; 4-400. Спектри отримані при збудженніі зразків світлом з довжиною хвилі (λ, нм): А-400; Б-520

На рис.1 наведено залежності інтенсивності світіння Iлюм від довжини хвилі для досліджених фотоемульсійних шарів. Якщо для збудження люмінесценції використовують світло з області власного поглинання AgBr, то в спектрі світіння «ядрових» мікрокристалів спостерігається характерна для парних йодних центрів смуга з λmax =560 нм, а при нарощуванні оболонки із AgBr – відома для броміду срібла смуга з λmax =610 нм (рис.1 А, 1-4). Якщо ж світіння збуджується світлом з домішкової зони, то в спектрі люмінесценції реєструються смуги, відповідальними за які є сірчистосрібні центри різної дисперсності (рис.1 Б, 1-4). При цьому важливо відзначити, що на початкових стадіях нарощування AgBr інтенсивність інфрачервоної смуги зростає, а максимум зміщується у довгохвильовий бік від 810 до 825 нм (рис.1 Б, 2). Отримані результати можуть бути пояснені наступним чином: введення в емульсію з «ядровими» мікрокристалами розчинів AgNO3 і KBr призводить не тільки до виникнення оболонки з AgBr, але й обумовлює додаткове утворення сірчистого срібла і укрупнення сірчистосрібних кластерів. Причиною зазначеної еволюції домішкових центрів є взаємодія іонів срібла з адсорбованими на поверхні і невидаленими промиванням молекулами тіосульфату і його срібними комплексами. Подальше зростання товщини нарощуваних оболонок супроводжується руйнування кластерів і формуванням більш дисперсних сірчистосрібних центрів з розмірами, близькими до молекулярних, що випливає із зниження інтенсивності інфрачервоного світла з λmax =825 нм (рис.1 Б) і появи нової смуги з λmax =700 нм (рис.1 А і Б, 2-4).

Таким чином, з люмінесцентних даних випливає, що при нарощуванні на «ядрові» мікрокристали оболонки із AgBr відбувається складний процес еволюції сірчистосрібних кластерів, що призводить до вбудовування сірчистосрібних центрів молекулярної дисперсності в утворені шари.

Зазначений прийом, що призводить до зміни розміру, а значить і фізичних властивостей, нанорозмірних домішкових центрів, може бути використаний при створенні середовищ для запису оптичної інформації (зокрема для реєстрації голограм) з певними характеристиками світлочутливості і роздільної здатності.

УДК 37.018.43

ПЕРЕВАГИ ВПРОВАДЖЕННЯ MOODLE ПІД ЧАС ДИСТАНЦІЙНОГО НАВЧАННЯ

Галина АНДРЕЄВСЬКА, Катерина ФЕДОРОВА

Така форма навчання, як дистанційна, стала можлива тільки з появою інтернету. При дистанційному навчанні викладач і студент взаємодіють на відстані один від одного.

Дистанційна форма навчання найбільш зручна для мешканців певних населених пунктів або за щільного графіка роботи студента. Дуже популярна ця форма навчання серед студентів та інженерів, які здобувають другу освіту. Наразі дистанційне навчання використовують для проходження різних курсів, у тому числі курсів підвищення кваліфікації.

Під час дистанційного навчання студент освоює дисципліну самостійно. При необхідності може отримувати консультацію викладачів. Для такої роботи студент повинен мати повний обсяг методичної документації: конспект лекцій, методичні посібники для виконання практичних та лабораторних завдань, перелік екзаменаційних (або залікових) питань, список літератури. Особливу роль відіграє і методичні вказівки для самостійної роботи, в яких надано рекомендації для самостійної роботи за кожною темою дисципліни із зазначенням сторінок у наведеній літературі або конспі лекцій.

Звичайно, всі матеріали повинні бути зібрані в одному місці, доступному для студента. Такий додаток існує в ОНМУ і досить ефективно використовується. Це MOODLE.

Тут зібрані абсолютно всі матеріали з дисципліни для самостійної роботи студентів. Студент, який навчається за дистанційною формою, має свій індивідуальний графік без прив'язки до групи та місця занять. Тому він може заходити на сторінки курсів викладачів у будь-який зручний для нього час. Відповідно і здавати роботи на перевірку студент може у зручний для нього час.

Переваги самостійної роботи очевидна. По-перше, особливість такої форми навчання полягає в тому, що можна переглядати матеріал будь-яку кількість разів у разі, якщо необхідно його повторити. До того ж повторення може бути повним, якщо повернутися до зазначеної лекції. По-друге, дуже ефективні в такій роботі є консультації викладачі під час всього періоду навчання. Слід зазначити, що такі окремі консультації було б зручно проводити, якщо студент створить свій особистий віртуальний кабінет.

Самостійна робота студентів (СРС) – це такий вид діяльності, за якого в умовах систематичного зменшення аудиторного навантаження студентами виконуються усі види навчальних занять, самостійно отримують нові знання.

Самостійна робота студентів – це необхідна частина оволодіння теоретичними та практичними знаннями при вивченні конкретної дисципліни. СРС виконується у час, вільний від обов’язкових навчальних занять. Зміст СРС визначається навчальною програмою дисципліни.

Мета СРС – оволодіння методами отримання нових знань. Студент вчиться синтезувати та узагальнювати знання, отримані на лекціях та практичних заняттях.

Самостійна робота студента (СРС) є виховання свідомого ставлення самих студентів до оволодіння теоретичними та практичними знаннями, прищеплення їм звички до напруженої інтелектуальної праці, є основним засобом оволодіння навчальним матеріалом.

Навчальний час, відведений для самостійної роботи студента, регламентується робочим навчальним планом.

Зміст самостійної роботи студента над конкретною дисципліною визначається навчальною програмою дисципліни, методичними матеріалами, завданнями та вказівками викладача.

Самостійна робота студента забезпечується системою навчально-методичних засобів, передбачених для вивчення конкретної навчальної дисципліни: підручник, навчальні та методичні посібники, конспекти лекцій викладача, практикум тощо. Методичні матеріали для самостійної роботи студентів повинні передбачити можливість проведення самоконтролю з боку студента. Для самостійної роботи студенту також рекомендується відповідна наукова та фахова монографічна і періодичні література.

При виконання СРС необхідно врахувати наступні труднощі.

Студент має оволодіти досконально тими теоретичними даними, які розглядаються в рамках навчальної програми, але й навчитися використовувати їх у творчій роботі при виконанні розрахунково-графічних та домашніх робіт.

Зміст СРС визначається її робочою програмою і складається з таких видів роботи:

– підготовка до лекційних занять;

– підготовка до практичних занять;

– виконання практичних завдань протягом семестру;

– самостійне опрацювання окремих тем навчальної дисципліни згідно із навчальним планом;

– виконання контрольних робіт;

– підготовка до усіх видів контролю, передбачених навчальною програмою;

– робота у студентських наукових гуртках (за бажанням);

– участь у студентських олімпіадах (за бажанням).

Самостійна робота, яка не передбачена освітньою програмою (навчальним планом і навчально-методичними матеріалами), але сприяє повнішому розкриттю і конкретизації її змісту, може здійснюватись з ініціативи студента з метою реалізації його власних навчальних і наукових інтересів.

Самостійна робота студента в сучасній дидактиці тісно пов’язана з організуючою роллю викладача, тому її організацією займається безпосередньо кафедра. Перелік завдань для СРС (обов’язкових для виконання та за вибором студента), форми її організації та звітності, терміни виконання кожного виду роботи визначаються робочою програмою навчальної дисципліни (розділи «Самостійна та індивідуальна робота студентів»). Випробуваною формою організації СРС є складання графіка усіх видів навчальних робіт, в якому зазначаються терміни усіх заходів, обсяг часу, відведеного на самостійну роботу, тематика занять, література з конкретизацією тем і сторінок.

Викладач обов’язково проводить консультації, у ході яких особливу увагу звертає на формування у студентів раціональних умінь і навичок розумової праці (вміння працювати з навчальною/науковою літературою, розподіляти матеріал на змістові частини, складати план і запитання до прочитаного, виділяти головну думку, самостійно робити висновки з прочитаного і доводити їх), тобто пропонує такі завдання, які потребують поставлених задач.

Студенти, які розпочинають вивчення дисципліни на перших заняттях поінформовані викладачем щодо організації самостійної роботи з дисципліни, а саме про перелік і обсяг обов’язкових і вибіркових завдань, терміни їх виконання і особливості оцінювання, графік проведення консультацій, а також отримати опис дисципліни, методичні вказівки та індивідуальні завдання для СРС тощо.

Консультація – одна з форм організації навчального процесу, що проводиться з метою отримання студентом відповіді на окремі теоретичні чи практичні питання, пояснення певних теоретичних положень та їх практичного застосування. При цьому виділяють такі види консультацій, що виконуються:

– тематичні – проводяться за певними темами дисципліни або найбільш складними питаннями програмного матеріалу;

– цільові – використовуються перед проведенням модульної контрольної роботи або іншого виду поточного чи підсумкового контролю;

– активні – консультації з використанням активних методів навчання (наприклад, у формі прес-конференції);

– з самостійної роботи – проводяться при підведенні підсумків СРС, у процесі роботи студентів над курсовими та дипломними проектами (роботами) тощо.

Контроль і оцінювання роботи студентів виконується згідно з навчальним планом:

– поточний контроль виконання практичних занять;

– поточний контроль виконання письмової контрольної роботи;

– поточний контроль засвоєння матеріалу на основі відповідей на питання.

Для самоперевірки готовності студента з окремих тем дисципліни наведено питання, які охоплюють увесь матеріал, передбачений навчальним планом.

УДК 520; 519.2; 53

ВИЗНАЧЕННЯ СТАТИСТИЧНО ОПТИМАЛЬНОЇ

КІЛЬКОСТІ ПАРАМЕТРІВ

ФЕНОМЕНОЛОГІЧНИХ МАТЕМАТИЧНИХ МОДЕЛЕЙ

Іван Андронов

Хоча для багатьох природничих, технічних та суспільних об’єктів та процесів є відповідні математичні моделі, феноменологічний підхід у науці продовжує бути ефективним. Адже, крім вже впроваджених параметрів та їх уточнення для конкретних систем, можливий вплив регулярних чи нерегулярних складових. При їх статистичному аналізі, потрібно визначити закони їх розподілу та критерії класифікації, принаймні, експертний висновок про статистичну значимість із наслідками для прийняття рішення.

Феноменологічні моделі сигналів дозволяють пропонувати заміну ряду параметрів їх комбінаціями меншої кількості. Побутовий приклад - кутовий розмір предмету залежить від його лінійного розміру, відстані від спостерігача та орієнтації, якщо він не сферично симетричний. Але можливі виміри саме кутового розміру. Чи потік випромінювання. Адже близький ліхтарик світить значно яскравіше, ніж далека планета чи зоря із значно більшою потужністю випромінювання. Велика кількість зір, змінність яких зареєстровано у останні роки із наземних та космічних обсерваторій, зокрема, у пошуках планет у інших зоряних системах, не дозволяє визначити їх фізичні параметри (температури, маси, розміри, орієнтацію) лише за одно- канальними спостереженнями (часовими рядами). Але феноменологічні параметри (координати, період (якщо є), початкова епоха (час «особливої події», напр., максимум пульсуючої зорі чи середини затемнення у подвійній системі), блиск у максимумі та мінімумі, асиметрія чи тривалість затемнення – це те, що потрібно для внесення у каталоги змінних зір. Адже вони використовуються не лише для дослідження будови та еволюції зір, із можливими прогнозами для нашого Сонця, а й для технічних цілей, наприклад, орієнтації супутників, космічній геодезії, визначення координат у морехідній астрономії.

Статистичні розподіли використовуються у будь-яких науках також для класифікації об’єктів по типам чи групам (кластерному аналізі). При наявності математичної моделі розподілу, можна впровадити функцію правдоподібності (=вірогідності), яка описує систему. Позначимо її у вигляді , де спостереження із номерами у каналі із номерами ; коефіцієнти із номерами Зокрема, один із каналів може бути аргументом (напр., часом), хоча аргументів може бути й більше. Для визначення параметрів, необхідно знайти набір значень, який відповідає максимуму функції Такий підхід почав свій розвиток у роботах Карла Фрідріха Гауса, Пьєра-Сімона Лапласа, Роберта Фішера.

Найбільш поширеним став метод найменших квадратів (МНК) для одноканальних рядів Він реалізований у різноманітних статистичних програмах, зокрема, електронних таблицях (Excel, Calc, GNUmeric). У роботі Andronov (1997A&AS..125..207A, код за бібліографічною базою даних NASA/ADS, http://adsabs.harvard.edu), були введені вагові функції (подібні до тих, що використовують у вейвлет-аналізі), додаткові до можливих статистичних ваг спостережень () . У більш розвиненому тензорному вигляді, слід ввести коефіцієнти із двома індексами. При кількох каналах, вводимо третій індекс, і математичне спрощення може бути записано у вигляді

Для лінійної моделі методу найменших квадратів, що узагальнюється до лінеаризації у методі диференціальних поправок, згладжуюча функція аргументу t: Функціїназивають базисними. У складнішому випадку залежності базисних функцій від коефіцієнтів, Коефіцієнти можуть бути визначені із системи «нормальних» рівнянь Детально, формули приведені у оглядах 1994OAP.....7...49A, 2003ASPC..292..391A, 2020kdbd.book..191A.

При порівнянні моделей із різними кількостями параметрів

де кількість нових параметрів, звичайно використовують критерій Фішера для відношення або еквівалентне для обчислення ймовірності хибної тривоги (FAP) відношення За цім критерієм, статистично оптимальне значення порядку моделі може бути значно більшим, ніж, наприклад, по критерію найкращої точності для якогось потрібного значення змінної (найточніший прогноз), точності визначення аргументу екстремуму або по найбільшому відношенню «сигнал/шум» тощо.

Таким чином, критерій Фішера може бути замінений іншим для ряду задач.

УДК 658.8:656.6

МАРКЕТИНГОВІ ЦІЛІ МОРСЬКИХ ПОРТІВ

Ольга АФАНАСЬЄВА

Маркетинг є основною функцією управління морським портом, що позитивно впливає на рівень використання виробничих потужностей, грошовий потік, прибуток, частку ринку, загальний імідж порту.

Традиційно адміністрація порту діє як орендодавець, регулятор і оператор.

В якості орендодавця (землевласника) портова влада управляє активами порту, що знаходяться під її юрисдикцією. Зазвичай це стосується забезпечення таких елементів інфраструктури, як будівництво причалів та днопоглиблення водних шляхів. Джерелом інвестицій є державні кошти, оскільки території та акваторії морських портів знаходяться в державній або муніципальній власності.

В якості регулюючого органу адміністрація порту забезпечує дотримання національних і портових правил і норм, займається плануванням, визначає порядок та розмір портових зборів, відповідає за екологічну та виробничу безпеку.

В якості оператора адміністрація порту надає основні виробничі послуги для суден (наприклад, лоцманське проведення та буксирування) і товарів (наприклад, завантаження/розвантаження та складування).

Роль і функції більшості портових адміністрацій змінилися. У багатьох випадках традиційна роль оператора була передана приватним операторам терміналів, які орендують або беруть у концесію термінальні потужності.

Також морські порти в багатьох випадках стають центральними елементами кластерів, що накладає на них обов’язки створення систем портового співтовариства, формування логістичних зон, моніторингу взаємодій різних суб’єктів кластеру, просування екологічних і соціальних ініціатив, участь у навчанні та освіті для пов’язаних з портами робіт, а також полегшення відносин з навколишніми територіальними громадами.

Таким чином, органи портової влади стають більш орієнтованими на маркетинг, їх головною метою стає просування інтересів морського порту.

Основні маркетингові цілі портів можна згрупувати відповідно основних сфер взаємодії, тобто груп контактної аудиторії або стейкхолдерів:

Комерційні цілі. Адміністрація порту прагне утримувати існуючий попит на портові послуги та привертати нові вантажопотоки, розширювати асортимент та якість надаваних послуг, а також прагне забезпечити інвестиції для розвитку інфраструктури або суперструктури. Це особливо важливо, оскільки економія за рахунок масштабу потребує більших суден і, отже, більш значних інвестицій у пропускні можливості порту.

Це відносини на рівні business and business – основними зацікавленими сторонами є компанії які мають справу з портом (наприклад, судноплавні лінії, вантажовідправники, оператори терміналів, логістичні та експедиторські компанії, постачальники транспортних послуг). Це гравці ринку, які впливають (і на них впливає) стратегії портових адміністрацій для досягнення своїх маркетингових цілей. Відповідно портова влада прагне створити комерційне середовище, де користувачі мають можливість розширити свій бізнес. Результатом є розширення ділового капіталу, здатного допомогти адміністрації порту.

Інституційні цілі. Адміністрація порту є частиною складної інституційної системи (державного або муніципального рівня), яка встановлює політику та правила функціонування, що впливають на діяльність порту. Вони регулюють такі процеси, як планування та розвиток портової інфраструктури, спосіб прийняття рішень, застосування правил та фінансування проекту.

Це відносини на рівні business and government – основними зацікавленими сторонами є державні інституційні органи (міністерства, відомства, галузеві ради тощо), відповідальні за нагляд за діяльністю порту, контроль законодавчих питань. Результатом є розширення інституційного капіталу.

Соціальні цілі. Часто порти локально інтегровані в територію міста, через що портова діяльність пов’язана із певним транспортним напруженням на дорогах та екологічними зовнішніми факторами. Тому портова влада потребує ініціативних зв’язків із широкою громадськістю.

Це відносини на рівні business and society – основними зацікавленими сторонами є соціальні групи та місцеві спільноти, які прагнуть сталого розвитку порту в гармонії з територією та її громадянами. Адміністрація порту відповідно бере участь у проектах із зацікавленими сторонами місцевого співтовариства, щоб пом’якшити негативні зовнішні ефекти та просувати свої відповідні інтереси. Результатом є розширення соціального капіталу.

Отже, щоб підтримувати темпи розвитку інфраструктури та бізнесу, керівництво порту має ставити правильні цілі, використовувати різноманітні маркетингові заходи, які дозволять ефективно взаємодіяти з партнерами на різних рівнях.

УДК 34:656

ТРАНСПОРТНІ ПЕРЕВЕЗЕННЯ: ДОГОВІРНЕ ПРАВО

Олександр БАЛОБАНОВ

Морські перевезення є складовою світової торгівлі, механізмом логістичної системи. Вони регулюються морськими міжнародно-правовими нормами, національним законодавством, але специфіка, що пов’язана, насамперед, з розвитком мультімодальних перевезень, диктує необхідність чіткого визначення договірних правовідносин щодо перевезень та форм їх врегулювання.

Відтак, переміщення товарно-матеріальних цінностей (далі – ТМЦ) та людей можливе при укладанні договорів, що представлені в таблиці 1.

Угоди, за якими можливе переміщення ТМЦ та людей

3. Договір найму (оренди) транспортного засобу 4. Договір транспортного експедирування 2. Договір чартеру (фрахтування) 1. Договір перевезення вантажу, багажу

1. Договір перевезення вантажу, багажу.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) перевезення вантажу, пасажирів, багажу та пошти здійснюється за договором перевезення. Перевезення здійснюється відповідно до загальних правил перевезення та спеціальних умов.

Відповідно до статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов’язується доставити довірений їй іншою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на отримання вантажу (отримувачу), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Такий договір має бути укладений у письмовій формі.

Крім того, перевізник та власник вантажу за необхідності здійснення систематичних перевезень можуть укласти довгостроковий договір.

Якщо із закону, інших нормативних актів чи ліцензії, виданої юридичній особі, випливає, що така особа має здійснювати перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти за зверненням будь-якої особи, таке перевезення вважатиметься перевезенням транспортом загального користування. Договір перевезення транспортом загального користування є публічним договором.

2. Договір чартеру (фрахтування).

За договором чартеру (фрахтування) одна сторона (фрахтувальник) зобов'язується надати іншій стороні (фрахтувальнику) за плату всю або частину місткості в одному або кількох транспортних засобах на один або кілька рейсів для перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти чи в інших цілях, якщо це не суперечить Закону та іншим нормативно-правовим актам (ст. 912 ЦК України).

Договір фрахтування судна на певний час має бути укладений у письмовій формі. Відповідно до ст. 61 Повітряного кодексу України чартерне повітряне перевезення виконується на підставі договору чартеру, за яким одна сторона (фрахтувальник) зобов’язується надати іншій стороні (фрахтувальнику) за плату всю місткість одного або декількох повітряних суден на один або декілька рейсів.

3. Договір найму (оренди) транспортного засобу.

Відповідно до ст. 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу може бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби.

Винаймач транспортного засобу самостійно здійснює використання транспортного засобу у своїй діяльності та має право без згоди наймодавця укладати від свого імені договори перевезення, а також інші договори відповідно до призначення транспортного засобу, зокрема договори фрахтування.

Законом встановлено обов’язкова письмова форма договору найму транспортного засобу.

4. Договір транспортного експедирування.

Основними за договором є послуги експедитора: укласти договір перевезення вантажу, забезпечити відправлення та отримання вантажу, інші зобов’язання пов’язані з перевезенням.

До додаткових відносять: перевірку кількості та стану вантажу, його навантаження/відвантаження, сплата мита, зборів та витрат, зберігання вантажу тощо. Важливими є питання відповідальності у відносинах пов’язаних із транспортним перевезенням, що наведено у таблиці 2.

Відповідальність за зобов’язаннями, що виникають із договору

Відповідальність, встановлена актами законодавства Відповідальність, встановлена за домовленістю сторін

Відповідальність перевізника за втрату, нестачу, псування чи пошкодження вантажу, багажу, пошти Відповідальність перевізника за неподання транспортного засобу та відповідальність відправника за невикористання поданого транспортного засобу

Відповідальність перевізника за затримку відправлення пасажира та порушення терміну доставки пасажира до пункту призначення Відповідальність перевізника за прострочення доставки вантажу

Відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник несе відповідальність за збереження вантажу, багажу чи пошти, з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачу, якщо не доведе, що втрата, недостача, псування чи пошкодження вантажу, багажу чи пошти сталися внаслідок обставин, що не залежать від перевізника.

Перевізник несе відповідальність: у разі втрати чи нестачі вантажу; у разі пошкодження вантажу; у разі втрати вантажу, зданого у перевезення з оголошенням його вартості.

УДК 338.2

ОСОБЛИВОСТІ СУЧАСНОГО ПРОЦЕСУ УПРАВЛІННЯ В УМОВАХ АГРЕСІВНОГО СЕРЕДОВИЩА

Катерина БЕЛОУС

Військова агресія Росії і пандемія COVID-19 значним образом змінила інструменти і методи менеджменту українських компаній. Це створило виклики для організацій, які хотіли вижити в надто складних умовах. Багатьох компаній ці агресивні фактори примусили закрити бізнес, частина компаній стали банкрутами, а ті компанії, що залишились повністю переглянули свої інструменти ведення бізнесу і бізнес процеси.

Основними характеристиками цього часу є: зруйновані логістичні ланцюги, скорочення клієнтської бази, необхідність впроваджувати нові методи менеджменту і маркетингу, звільнення співробітників, перехід існуючих співробітників на дистанційну роботу, адаптацію до умов, що постійно змінюються та ін.

Все це вплинуло і на сам процес управління та його основні функції. Розглянемо особливості основних функцій управління в цей складний період.

1. Планування. Стратегічні зміни в українському бізнесі пов’язані з бойовими діями в країні. Та зміною цілей підприємств. Актуальними стають стратегії виживання, реструктуризації та ліквідації підприємств. Згідно з дослідженням Gradus Research, в умовах воєнного стану труднощами в організації роботи українського бізнесу кожен другий власник називає відсутність замовлень.

Майже третина скаржаться на проблеми з логістикою. Іншими суттєвими проблемами, які необхідно враховувати при розробці стратегії, є нестача сировини, відсутність оплати за замовлення, нестача робочої сили через міграційні процеси, пошкодження чи руйнування об’єктів тощо.

Функція планування зараз реалізується в межах дуже стислого горизонту планування. Місяць, тиждень, іноді день. Тобто найчастіше компанії зовсім не мають плану, а більш зосереджуються на оперативному плануванні і управлінні та можливості вижити в складних умовах. Чи вибирають шлях реструктуризації організації або її ліквідації.

Моніторинг зовнішнього середовища і коригування планів здійснюється постійно. На жаль, загальні плани не могли врахувати таки обставини, як пандемія і військовий стан. Та не зможуть врахувати таки обставини і подалі.

2. Організація. Реалізація цієї функції показує, що у більшості компаній з’явилась необхідність змінити свою організаційну структуру та здійснити скорочення штату. Особливо якщо на етапі планування була обрана стратегія виживання чи реорганізації. Оптимізація оргструктури повинна привести к її більшої адаптивності та гнучкості. Що є необхідним елементом в сучасних агресивних умовах.

Також змінюється засоби делегування повноважень. З одного боку, робітникам надається більша самостійність в прийнятті рішень в межах їх відповідальності. Це потребує часта зміна обставин. Але з іншого боку, в умовах кризи необхідне посилення централізація влади. Що дозволяє керівникові більш контролювати управління організацією.

3. Мотивація. Мабуть найскладніша в сучасних умовах функція управління. Відомий факт, що найбільш ефективна система мотивації повинна включати як методи стимулювання, тобто зовнішнього впливу на робітника, так і методи мотивування, тобто внутрішнє спонукання робітника виконувати роботу. Але в умовах кризи і стресу знайти дієві методи внутрішнього спонукання робітника досить складно. Все більш використовуються методи мотивації, які базуються на страху та примусі. Що не є ефективним. Також на мотивацію персоналу оказує значний вплив необхідність скорочення штату робітників, збільшення навантаження на одного працівника і також постійна дистанційна робота.

Одним з важливих завдань керівника є підтримка високого рівня мотивації персоналу, то доцільно використовувати різних методів підтримки робітників, які допомагають знизити рівень тривожності

4. Контроль. Дистанційний моніторинг роботи працівників і їх продуктивності може бути складною задачею. З одного боку, контроль в умовах агресивного зовнішнього середовища є одним з найважливіших елементів виживання компанії, з іншого боку надмірний контроль приводить к демотивації персоналу. Все це ускладняється у випадку працювати працівникам дистанційно.

В якості метода підтримки ефективного контролю є регулярні як формальні, так і неформальні засідання робітників організації. Також такі засідання можуть підняти командних дух працівників та підвищити їх мотивацію.

5. Регулювання. Е основною функцією процесу управління в сучасних агресивних умовах. Особливо якщо на Регулювання виконує об’єднуючу функцію всіх елементів організації і її бізнес процесів.

4.) Лідерство : респонденти підкреслили важливість лідирування своїм прикладом і готовність демонструвати підтримку команди. Наголос на формулюванні «ми» разом із позитивним запровадженням може допомогти працівникам відчути, що їхні внески важливі.

УДК 342.7

ПРАВО НА МЕДИЧНУ ТАЄМНИЦЮ

Аліса БЕНІЦЬКА

Слід зазначити, що обов'язок зберігати конфіденційність є юридичним зобов'язанням певної професійної групи, довірену їм таємницю не передавати третім особам без дозволу. У більш широкому сенсі обов'язок конфіденційності близький до захисту даних, оскільки обов'язок конфіденційності не тільки у довірі секретів, але і щодо особистих та інших даних, таких як комерційна, медична, адвокатська таємниця. Щодо медичної таємниці, то у більшості випадках у законодавстві чітко передбачені правові норми, що закріплюють за пацієнтами гарантоване право, тобто право на конфіденційність у відносинах надання медичної допомоги. Тому, актуальним є аналіз права на медичну таємницю.

Під медичною таємницею, слід розуміти сукупність відомостей про хворобу (діагноз, методи лікування, прогноз та ін.), що стали відомі медичним працівникам і не підлягають розголошенню, крім випадків передбачених законодавством. Слід відмітити, що у контексті медичної таємниці одразу є три важливих моменти: пацієнт повинен мати повну інформацію про стан свого здоров’я - діагноз, способи лікування, можливі наслідки, прогноз розвитку хвороби. Навіть - і особливо, якщо йдеться про онкозахворювання, психічний розлад тощо. Отже, витікає, що повинні бути певні гарантії у пацієнта, тобто має буде право на медичну таємницю [1; 2].

Вітчизняним законодавством право на медичну таємницю регулюється Конституцію України (ст. 32), Цивільним кодексом України закріплене як право на таємницю про стан здоров’я (ст. 286), Сімейний кодекс України (ст. 30), Цивільний кодекс України (ст. 285, 286) Основами законодавства України про охорону здоров’я від 1992 р. (далі – Основи законодавства) (ст.ст. 39-1 і 40), Закон України «Про інформацію» (ст. 21) тощо. На міжнародному рівні можливо виділити наступні акти, що регулюють право на медичну таємницю, а саме: Конвенція про права людини в біомедецині від 1996 р. (ст.10), Міжнародним кодексом медичної етики від 1949 р., Декларацією в політиці в галузі забезпечення прав пацієнта в Європі від 1994 р., Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 8) та ін.

Наприклад, Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод акцентує увагу права на повагу до приватного життя людини (ст. 8). В свою чергу, Конвенція про права людини в біомедицині доповнює вищезазначене право тим, що кожна особа має право на повагу до її особистого життя стосовно інформації про її здоров'я. Кожна особа має право на ознайомлення із будь-якою зібраною про її здоров'я інформацією. Однак бажання осіб не отримувати такої інформації має також поважатися [3; 4, ст. 10].

Відповідно до Міжнародного кодексу медичної етики (1949 р.) лікар зобов’язаний дотримуватись абсолютної таємниці в усьому, що він знає про свого пацієнта, навіть після його смерті. Аналогічні вимоги містить Декларація в політиці в галузі забезпечення прав пацієнта в Європі, прийнята в 1994 р., згідно з якою всі відомості про стан здоров’я пацієнта, діагноз, лікування тощо є конфіденційними. Розкриті ці відомості можуть бути тільки за згодою пацієнта [3].

Відповідні положення закріплені у ст. ст. 39-1 та 40 Основ законодавства. Зокрема стаття 39-1 зазначає, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Праву на таємницю здоров’я кореспондує обов’язок медичних працівників й інших визначених осіб дотримуватися медичної таємниці. Відповідні положення знайшли відбиття у статті 40 Основ законодавства, тобто медичні працівники та інші особи, яким у зв'язку з виконанням професійних або службових обов'язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків. Але, нажаль самого визначення права на медичну таємницю національне законодавство не надає [5, ст. 39-1, 40; 3].

Слід відмітити, що лікарську таємницю слід відрізняти від медичної таємниці. Адже перша є інформацією про пацієнта, а медична таємниця є інформацією для пацієнта. Остання передбачає відомості про стан здоров’я людини, історію її хвороби, мету запропонованих досліджень і лікувальних заходів, прогноз можливого розвитку захворювання, які лікар зобов’язаний надати на вимогу пацієнта, членів його сім’ї або законних представників, за винятком випадків, коли така повна інформація може завдати шкоди здоров’ю пацієнта [6, с. 1].

Тобто, можливо визначити область, яка буде включена в право на медичну конфіденційність, а саме: те, що заінтересована особа взагалі перебувала або перебуває на лікуванні; всі дані пацієнта, які належать до запису пацієнта; всі сімейні, професійні та фінансові обставини, які пацієнт довірив лікарю.

Отже, на підставі вищевикладеного можливо прийти до наступних висновків: право на медичну таємницю визнається не тільки на законодавчому, а й на міжнародному рівні. В той же час, чинне законодавство, нажаль, не надає поняття права на медичну таємницю. Тому, пропоную доповнити Закон України «Про основи законодавства України про охорону здоров’я» статтею, що закріплювала би гарантоване право особи на медичну таємницю.

Список літератури:

1. Медична таємниця та відповідальність за її розголошення. Шумська міська рада - об'єднана територіальна громада. 2020. URL: http://surl.li/glegc (дата звернення 15.04.2023 р.).

2. Пояснення МОЗ: Що треба знати про медичну таємницю. Управління охорони здоров'я Миколаївської облдержадміністрації. URL: http://surl.li/glegh (дата звернення 15.04.2023 р.).

3. Право на медичну таємницю: законодавство і практика його застосування. Юрінком Інтер. Перше юридичне видавництво України. 2018. URL: http://surl.li/glegm (дата звернення 15.04.2023 р.).

4. Конвенція про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини: Конвенція про права людини та біомедицину: Міжнародний договір від 04.04.1997 р. Рада Європи. 1997. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/card/994_334 (дата звернення 15.04.2023 р.).

5. Основи законодавства України про охорону здоров'я: Закон від 19.11.1992 р. № 2801-XII. Відомості Верховної Ради України. 1993. № 4. Ст. 19.

6. Вахненко С.В. Відповідальність за розголошення лікарської таємниці: що треба знати лікарю і пацієнту. Український медичний часопис. 2018. С. 1-3. URL: http://surl.li/glegp (дата звернення 15.04.2023 р.).

УДК 621.791.6

ЗНИЖЕННЯ ТЕРТЯ ТА ПУСКОВОГО МОМЕНТУ В ПІДШИПНИКАХ КОВЗАННЯ МЕТОДОМ ВНЕСЕННЯ ДО МАСТИЛЬНОГО МАТЕРІАЛУ СПЕЦІАЛЬНИХ КЕРАМІЧНИХ СФЕРОЇДАЛЬНИХ МІКРОЧАСТИНОК

Едуард БОГОМОЛОВ

Технологічний метод з зниженням коефіцієнта тертя, відноситься до машинобудування і призначене для зниження тертя у підшипниках ковзання. Спосіб полягає у введенні в зазор між поверхнями валу, що труться, і вкладиша підшипника ковзання антифрикційного матеріалу на основі заданої фракції сфероїдальних мікрочастинок, в якій мінімальний діаметр мікрочастинок вибирають в залежності від середньої висоти мікронерівностей тертьових поверхонь, а максимальний діаметр мікрочастинок фракції вибирають виходячи з поверхнями, що труться, з урахуванням допуску посадки валу і вкладиша. Мінімальний та максимальний діаметри сфероїдальних мікрочастинок фракції визначаються відповідно до співвідношень:

dmin ≥ 10 Ra; dmax = (D – d - 2δ)/2

де Ra – середня висота мікронерівностей поверхонь що труться;

d – діаметр валу;

D – внутрішній діаметр вкладишу;

δ - гранично допустиме відхилення діаметра валу 2 та вкладиша 3 від номінального.

При використанні мікрочастинок 4 різних діаметрів частина з них (діаметром близько середнього розміру мікровпадини) заповнюють мікровпадини, зменшуючи шорсткість поверхонь, що труться, і, отже, підвищуючи чистоту поверхонь, що призводить до додаткового зниження коефіцієнта тертя ковзання. Завдяки наявності у фракції мікрочастинок 4 великого діаметра вал 2 (фіг. 1) котиться на мікрочастинках 4 по вкладишу 3, а не ковзає по ньому, замінюючи при цьому тертя ковзання на тертя кочення. Крім того, мікронерівності при перекочуванні мікрочастинок згладжуються і відбувається мікронаклеп поверхонь тертя.

Спосіб приготування мікрочастинок, що відповідають вимогам даного методу, полягає в тому, щоб забезпечити спеціальний режим охолодження розплавлених у плазмі мікрочастинок, тобто. Залежно від розміру частинок необхідно забезпечити швидкість їхнього охолодження 1 - 1000 град/с. Вказана швидкість охолодження досягається тим, що плазмовий струмінь розтягується для створення потрібного негативного температурного градієнта від 100 до 1000о С на см довжини плазмового струменя. Розплавлена в активній зоні плазми частка летить разом з плазмоутворюючим газом, поступово охолоджуючись відповідно до заданого температурного градієнта, який гарантує високу чистоту поверхні мікрочастинки і відсутність надвисокої внутрішньої напруги при затвердінні мікрочастинок, так як відбувається автовідпал мікрочастинок. Таким чином, для створення мікрочастинок із твердістю за методикою Віккерса вище 300 застосовується стандартна плазмова технологія з реалізацією зазначених відмінних рис.

Кварцові мікрочастинки діаметром від 1 до 50 мкм, отримані за описаною плазмовою технологією, були перемішані з моторною олією І-20 у співвідношенні 7 г мікрочастинок на 1 літр олії. Після цього масло з присадкою у вигляді мікрочастинок вводилося в зазор підшипників ковзання, виконаних у вигляді валу діаметром 100 мм і внутрішнім вкладиша діаметром 100,11 мм. Результати випробувань надані в наведеній нижче таблиці.

Тип мастильного матеріалу	Коефіцієнт тертя (статичний) при пуску	Коефіцієнт тертя динамічний (встановлений)	Інтенсивність зношування мкг/год
Олія моторна И-20	0,250	0,115	2,9
Олія моторна И-20 з мікрочастинками	0,070	0,054	2,7

Висновок:

Таким чином, при використанні даного способу:

1)значно знижується пусковий момент і виключається схоплювання поверхонь тертя;

2) знижується коефіцієнт тертя;

3) підвищується клас чистоти поверхонь;

4) підвищується мікротвердість поверхонь;

5) знижується зношування підшипників ковзання, можлива заміна дорогого підшипникового матеріалу на звичайну дешеву конструкційну сталь.

УДК: 159.922.4

ФОРМУВАННЯ ІНДИВІДУАЛЬНОЇ ТА КОЛЕКТИВНОЇ ПСИХОЛОГІЧНОЇ РЕЗИЛЕНТНОСТІ

Світлана Бондаревич

Сучасна дійсність, ситуація в якій опинилася наша Україна та всі українці, весь світ, що оточує нас зараз, вимагає від кожної особистості, певної психологічної стійкості. Людина як індивід, як особистість живе, розвивається, працює у сучасному навколишньому соціальному середовищі, що формують його сім’я, родичі, колеги по роботі та друзі.

На формування індивідуальної психологічної стійкості або резилентності особистості до стресу впливає саме колективна стійкість або колективна резилентність, яка за принципом зворотного зв’язку, також залежить від індивідуальної стійкості особистості [1-3].

Тому, формування індивідуальної та колективної психологічної стійкості спирається саме на адаптаційні ресурси особистості та її навколишнього соціального середовища.

У зв’язку з цим актуальним питанням стає вивчення факторів формування індивідуальної та колективної психологічної резилентності.

Формування психологічної стійкості особистості має величезне практичне значення, оскільки стійкість охороняє особистість від дезінтеграції та особистісних розладів, створює основу внутрішньої гармонії, повноцінного психічного здоров’я, високої працездатності.

Психологічна стійкість індивідуума безпосередньо визначає його життєздатність, психічне та соматичне здоров'я [2].

Психологічна стійкість або резилентність особистості є інтегральним показником, у якому відбивається досвід її взаємодії з довкіллям.

Психологічна стійкість, або психологічна резилентність - це психічний ресурс, який ми маємо для того, щоб долати життєві негаразди, будувати плани і втілювати їх у життя, налагоджувати та підтримувати стосунки.

Резилентність — це відповідь психіки на різноманітні труднощі, починаючи від поточних повсякденних неприємностей до важливих життєвих подій. Саме резилентність сприймається як процес, що має ресурсне значення (рис.1).

Рис. 1. Фактори психологічої резилентності

Психологічна резилентність (або резильентність, від англ. Resilience - пружність, еластичність) - це вроджена динамічна властивість, яка лежить в основі здатності долати стреси та важкі періоди конструктивним шляхом. Незважаючи на те, що ця властивість уроджена, її можна розвивати [1; 4-5] .

Це поняття прийшло в психологію з фізики, де воно означає здатність твердих тіл відновлювати свою форму після механічного тиску.

Під резилентністю у психології позначають здатність зберігати в несприятливих ситуаціях стабільний рівень психологічного і фізичного функціонування, виходити з таких ситуацій без стійких порушень, успішно адаптуючись до несприятливих змін.

Індивідуальна психологічна стійкість до стресу є індикатором адаптивного стану та протидії у поточній стресогенній ситуації людини.

Вчені розглядають психологічну стійкість як системну властивість, вона зумовлює успішну адаптацію індивіда до впливу різних психосоціальних навантажень і факторів довкілля без негативних короткочасних та довготривалих наслідків для психічного та фізичного здоров’я [5].

Видрізняють наступні компоненти психологічної стійкості: когнітивний, емоційний, мотиваційно-поведінковий або руховий. Однак, показником психологічної стійкості є її варіативність, пластичність, гнучкість, пристосованість до гострих стресових надзвичайних ситуацій.

Психологічна стійкість є складною якістю, яка представлена ​​широким колом різнорівневих явищ і включає такі аспекти психологічної стійкості: стійкість, стабільність; врівноваженість, пропорційність; опірність, резистентність.

На здатність зберегти адекватну поведінку в екстремальних стресових ситуаціях впливає рівень колективної психологічної стійкості, орієнтація дотримання певних моральних норм поведінки, почуття співчуття, життєвий досвід.

Психологічна резилентність охоплює наступні аспекти: надія - непохитна впевненість у себе, а також у тому, що маєш усі засоби та можливості досягти мети; оптимізм - очікування на те, що зрештою все закінчиться добре; стійкість - здатність не здаватися під час зіткнення з труднощами і рухатися далі до мети, попри невдачі; адаптивність - здатність пристосовуватися до можливих змін у середовищі.

Вивчення резилентності зосереджено на виявленні та описі характеристик особистості успішних і процвітаючих індивідів, які успішно адаптувалися до негативних та травмуючих подій.

Психологічна пружність, еластичність (резилентність) – вроджена динамічна якість психіки, що лежить в основі здатності переборювати стреси та важкі періоди конструктивним шляхом. Це відповідь психіки на щоденні виклики та небезпеки. Люди з такою якістю успішно адаптуються в стресогенних умовах, не зважаючи на те, що ситуація для них є, насправді, непростою. Це психічний ресурс, який допомагає долати життєві негаразди, будувати плани та втілювати їх в реальність.

За визначенням канадського психолога Гордона Ньюфельда, життя є процесом, впродовж якого людина обов’язково стикається з відчуттям того, що не може нічого змінити. Це зветься марністю. Психологічна стійкість (або психічний ресурс) полягає в тому, що ми проживаємо цю ситуацію, але продовжуємо ефективно функціонувати. Це як вода для рослин: можна бути кактусом і обходитись без води місяцями, а можна бути кімнатною квіткою, що без води загине за кілька днів.

Підхід, заснований на резилентності, розглядає життя як еволюційний процес, який передбачає існування кількох шляхів вирішення проблем та пошук варіацій адаптаційних ресурсів.

Це дозволяє при дефіциті одних ресурсів замінити їх на інші, та істотно розширити адаптаційні можливості особистості, що буде сприяти її психологічній стійкості.

До зовнішніх факторів, які сприяють резилентності, відносять благополучне соціальне оточення: сім’ю, в якій індивід має тісний зв’язок не менше, ніж з одним із її членів, та емоційно стабільного партнера; спільноти, наприклад, отримання підтримки та порад від колег, що засновані саме на колективній стійкості чи резилентністі до надзвичайних ситуацій.

Резилентність складає категорію внутрішніх адаптаційних ресурсів людини: це її здатність до емоційної саморегуляції у стресових ситуаціях, ступінь фізичної, психічної та психологічної життєздатності.

З другого боку, поняття резилентністі включає зовнішні фактори, які впливають на поведінку, зокрема, соціальні, вони виступають як зовнішні адаптаційні ресурси, їх можно віднести до колективної стійкості у формуванні психологічних адаптаційних ресурсів особистості.

Таким чином, психологічна резильентність є системною властивістю, що зумовлює успішну ресурсну адаптацію індивіда до впливу різних стресових негативних психосоціальних навантажень, дозволяє особистості протистояти життєвим труднощам, несприятливому тиску обставин, зберігати здоров’я та свою працездатність у різних надзвичайних ситуаціях.

Література

1. Лазос Г.П. Теоретико-методологічна модель резильєнтності як основа побудови психотехнології її розвитку. Організаційна психологія. Економічна психологія. № 2-3 (17). 2019. С. 77-89. URL: http://orgpsy-journal.in.ua/userfiles/issues/i17/n17/10.pdf (дата звернення 10.03.2021).

2. Титаренко Т. М. Життєстійкість особистості: соціальна необхідність та безпека : [навч. посіб.] / Титаренко Т. М., Ларіна Т. О. – К. : Марич, 2009 – 105 с.

3. Хамініч О.М. Резільєнтність: життемтійкість, життєздатність або резільєнтність? / О.М. Хамініч // Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія “Психологічні науки”. – Вип. 6, Т. 2, 2016. – С. 160- 165

4. Світ науки. Педагогіка і психологія / World of Science. Pedagogy and psychology https://mir-nauki.com 2020, №3, Том 8 / 2020, No 3, Vol 8 https://mir-nauki.com/issue-3-2020.html URL статтті: https://mir-nauki.com/PDF/04PSMN320.pdf

5. Ackerman Courtney E. What is Resilience and Why is It Important to Bounce Back. URL: https://positivepsychology.com/what-is-resilience/.

УДК 338.48

МОДЕЛІ ВИКОРИСТАННЯ АУТСОРСИНГУ ГОТЕЛЬНИМИ ПІДПРИЄМСТВАМИ

Ігор Бориславський

У більшості підприємств тимчасового розміщення «низької зірковості» ‒ хостелах, мотелях, однозіркових готелях України та світу аутсорсинг як вид економічної діяльності застосовується саме в основних бізнес-процесах. В готелях «високої зірковості» ‒ аутсорсинг в основних бізнес-процесах застосовується набагато частіше, ніж у готелях категорії 4-5* (рис. 1), оскільки ці підприємства, як правило, розробляють власні стандарти обслуговування найвищого рівня та навчають їм штатних співробітників.

Рис. 1.Розподіл готелів та інших засобів розміщення різних категорій питанням щодо застосування у бізнес-процесах готелю послуг аутсорсингу

Джерело: розробка автора на основі власного опитування представників готельного бізнесу міста Одеса[1].

До найбільш значимих класифікаційних ознак послуг аутсорсингу з урахуванням специфіки діяльності готельних підприємств віднесемо:

- бізнес-процес готельних підприємств;

- ступінь поділу відповідальності та ризиків між готельними підприємствами та аутсорсинговими компаніями;

- форму надання послуг аутсорсингу в готельних підприємствах;

- тривалість застосування послуг аутсорсингу готельними підприємствами.

З урахуванням специфіки діяльності готельних підприємств нами визначено конкретні види послуг аутсорсингу, які можна використовувати менеджментом готельних підприємств: 1. Бізнес-процеси готельних підприємств: аутсорсинг основних та додаткових бізнес-процесів. 2. Тривалість використання послуг аутсорсингу: короткотерміновий та тривалий. 3. Ступінь розподілу відповідальності та ризиків: повний аутсорсинг, частковий. 4. Форма надання послуг: внутрішній та зовнішній атсорсинг. 5. Використання послуг аутсорсингу готельними підприємствами.

Таким чином визначено такі особливості послуг, які надають аутсорсингові компанії організаціям різних сфер бізнесу, у тому числі готельного бізнесу:

- залежність процесу надання послуг аутсорсингу від сфери застосування в організації-замовника послуг аутсорсингу (бухгалтерія, IT і т. д.);

- можливість зміни послуг аутсорсингу відповідно до запиту організації-замовника послуг аутсорсингу (за технологією надання послуги, комплексністю тощо);

- можливість вибору організацією-замовником послуг аутсорсингу тривалості (періоду) співробітництва з аутсорсинговою компанією;

- можливість вибору організацією-замовником послуг аутсорсингу ступеня відповідальності аутсорсингової компанії при наданні послуг аутсорсингу;

- можливість організацією-замовником послуг аутсорсингу форми надання послуг аутсорсингової компанії.

Модель застосування готельним підприємством послуги аутсорсингу з прибирання номерного фонду, як приклад, можна представити у вигляді рис. 2.

Рис. 2. Модель застосування готельним підприємством послуги аутсорсингу з прибирання номерного фонду

Розглянемо як приклад варіант застосування готельним підприємством послуги аутсорсингу для ведення бухгалтерського обліку з такими характеристиками:

- поширюється на допоміжний бізнес-процес готельного підприємства (готельне підприємство передає на аутсорсинг бізнес-процес з бухгалтерського обліку);

- передбачає повну передачу бізнес-процесу аутсорсингової компанії (виконання, контроль та відповідальність за здійсненням бізнес-процесу повністю лягає на аутсорсингову компанію);

- зовнішня форма організації послуг аутсорсингу (послуги аутсорсингу надає стороння аутсорсингова компанія, юридично не пов'язана з готельним підприємством-замовником послуг аутсорсингу);

- послуги на тривалий термін (виконання бізнес-процесу аутсорсинговою компанією здійснюється терміном на 1 рік із можливістю подальшої пролонгації згідно з укладеним договором).

У такому разі модель застосування готельним підприємством послуги аутсорсингу матиме вигляд (рис. 3.).

Рис. 3. Модель застосування готельним підприємством послуги аутсорсингу з бухгалтерського обліку.

Джерело: власна розробка автора.

Таким чином, сутність процесу застосування послуг аутсорсингу готельними підприємствами полягає в тому, що послуги аутсорсингу виступають елементом стратегії управління готельних підприємств, який передбачає часткову зміну організаційної структури готельних підприємств-замовників послуг аутсорсингу та передбачає певну реструктуризацію зв'язків та процесів, пов'язаних із життєвим циклом підприємства.

Список літератури

1. Ivanov, A., & Boryslavskyi, I. (2022). Особливості застосування бізнес-процесів у готельному господарстві. Розвиток методів управління та господарювання на транспорті, 3(80), 124-138. https://doi.org/10.31375/2226-1915-2022-3-124-138.

УДК 341.349

ЕКОЛОГО-ПРАВОВІ АСПЕКТИ ГОСПОДАРСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ В МОРСЬКИХ ПОРТАХ

Олена БОРЩЕВСЬКА

Фактор екологічної та техногенної безпеки функціонування морського господарства в цілому є виключно важливим в системі сталого розвитку приморських регіонів України. Незважаючи на досить великі зусилля з розвитку систем забезпечення екологічної безпеки вітчизняного морського господарства на галузевому рівні проблема безпеки залишається вкрай актуальною. Це пов’язано з тим, що є велика кількість чинників і умов, які перешкоджають своєчасному та ефективному вирішенню питань запобігання загрозам безпеки морського господарства і приморських регіонів. До числа таких явищ, факторів і умов, які формують потенційні ризики еколого-економічних конфліктів є наразі зараз і війна.

В системі сталого розвитку морських портів, приморських територій і районів їх базування важливе значення має проблема створення умов екологічної безпеки їх функціонування. Забезпечення належного рівня екологічної та техногенної безпеки діяльності морських портів є одним з найважливіших чинників економічної безпеки і важливим критерієм інвестиційної привабливості та конкурентоспроможності морської галузі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про стратегічну екологічну оцінку», документи державного планування - стратегії, плани, схеми, містобудівна документація, загальнодержавні програми, державні цільові програми та інші програми і програмні документи, включаючи зміни до них, які розробляються та/або підлягають затвердженню органом державної влади, органом місцевого самоврядування.

Міністерством інфраструктури України розроблено проект Стратегії розвитку морських портів України на період до 2038 року (далі – проект Стратегії), що пропонується до затвердження розпорядженням Кабінету Міністрів України.

Проект Стратегії розроблено на виконання статті 7 Закону України «Про морські порти України» та з метою актуалізації положень існуючої Стратегії розвитку морських портів України на період до 2038 року, затвердженої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 № 548 [1]

Одночасно проект Стратегії враховує та деталізує шляхи та способи реалізації положень Національної транспортної стратегії України на період
до 2030 року, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.05.2018 № 430.[2]

24 лютого 2022 року з моменту початку війни в Україні через військову агресію росії всі аспекти господарської діяльності морських портів України було заблоковано. Лише з серпня 2022 року з початком відкриття потрохи «зернових коридорів» для експортування зерна за раніше укладеними договорами пожвавився морський рух. Але агресія росії стала тим чинником, який призвів та призводить далі до виснаження екоструктури морського регіону через шумові ефекти, фізичний, хімічний та біологічний вплив, що є нищівним для подальшої господарської діяльності морегосподарcької галузі в Україні.

Вже неодноразово авторка у своїх наукових працях підкреслювала щодо виопрацювання на міжнародному рівні дієвого правового механізму щодо притягнення до відповідальності країни агресорки до відповідальності не тільки за заподіяну шкоду (економічну шкоду), яку можна вирахувати, а й за шкоду, яка має екологічний та антропогенний аспект.

В цьому сенсі необхідно в повному обсязі проводити повноцінний моніторінг заподіяної шкоди за допомогою розрахунків наданих залученими фахівцями в галузі екології та біоресурсів та затвердити такі методики на міжнародному рівні не на декларативному рівні, а на рівні імперативної норми.

Література:

Про стратегічну екологічну оцінку: Закон України від 20 березня 2018 року. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2354-19#Text

Заява про визначення обсягу стратегічної екологічної оцінки проекту Стратегії розвитку морських портів України на період до 2038 року

УДК 004.75

ВИКОРИСТАННЯ ШАБЛОНІВ РОЗПОДІЛЕНИХ ТРАНЗАКЦІЙ

У МІКРОСЕРВІСНІЙ АРХІТЕКТУРІ

Ірина БУГАЄВА

Веб-застосування з мікросервісною архітектурою є набором сервісів, які незалежно розгортаються, слабо пов'язані, організовані навколо бізнес-можливостей [1]. Кожен сервіс має свою власну базу даних. Деякі бізнес-транзакції охоплюють відразу кілька сервісів, тому потрібен механізм, який би забезпечував узгодженість даних між цими сервісами.

Одним з шаблонів для реалізації розподілених транзакцій у мікросервісній архітектурі є протокол двофазної фіксації (2PC). Він гарантує, що при завершенні транзакції всі зміни, зроблені над усіма ресурсами, або повністю фіксуються або повністю відкочуються. Це форма синхронного зв'язку, що призводить до зв'язування мікросервісів під час виконання, що значно впливає на доступність застосування. Якщо один з них виходить з ладу, система в цілому стає недоступною.

Інший підхід полягає у використанні шаблону проектування Saga для управління узгодженістю даних у мікрослужбах у сценаріях розподілених транзакцій. Сага – це послідовність локальних транзакцій у кожній з служб, що беруть участь у ній. Кожна локальна транзакція оновлює базу даних і публікує повідомлення або подію, щоб ініціювати наступну локальну транзакцію. Якщо локальна транзакція зазнає невдачі через порушення бізнес-правила, сага виконує серію компенсаційних транзакцій, які скасовують зміни, внесені попередніми локальними транзакціями. Кожен крок саги, за яким слідує крок, який може завершитися невдало, повинен мати відповідну компенсуючу транзакцію.

Є два типи саг: хореографія та оркестрація. Суть шаблону хореографії - кожен компонент системи приймає рішення про перебіг бізнес-транзакції, не покладаючись на центральну точку управління. Оркестрація - підхід, у якому одна з служб діє як координатор загальної зміни розподіленого стану системи. Служба оркестратора зобов'язана викликати інші служби, доки вони не досягнуть бажаного стану, або виконувати коригувальні дії у разі збою.

Перевага використання саги полягає у забезпеченні узгодженості даних між сервісами без використання протоколу 2PC. Але при цьому модель програмування стає складнішою.

При використанні саги виникає проблема атомарного оновлення стану об’єкту та публікації повідомлень або подій у брокері повідомлень. У межах своєї бізнес-логіки мікросервісам необхідно часто оновлювати свої локальні сховища даних. Одночасно їм треба повідомляти про зміни, що відбулися, іншим сервісам. Брокери повідомлень не підтримують розподілені транзакції. Але без використання протоколу 2PC надсилання повідомлення у середині транзакції ненадійне. Немає жодної гарантії, що транзакція буде зафіксована. Так само, якщо служба надсилає повідомлення після фіксації транзакції, немає гарантії, що вона не вийде з ладу до надсилання повідомлення.

Для вирішення цієї проблеми повинен використовуватися один з шаблонів - Event sourcing або Transactional Outbox.

У разі використання шаблону Outbox служба, яка використовує реляційну базу даних, вставляє повідомлення в таблицю вихідних повідомлень як частину локальної транзакції. Служба, яка використовує базу даних NoSQL, додає повідомлення до атрибуту запису, що оновлюється.

Шаблон Outbox використовується разом з Debezium – сервісом для захоплення змін у базах даних (Change Data Capture) та відправлення їх на обробку до інших систем. Debezium заснований на Apache Kafka, що дозволяє використовувати ключові переваги цієї платформи: стійкість до відмов, масштабованість і надійну обробку великих обсягів даних в реальному часі.

Шаблон Transactional Outbox має такі переваги:

- повідомлення гарантовано надсилаються тоді і лише тоді, коли транзакція бази даних фіксується;

- повідомлення надсилаються брокеру повідомлень у тому порядку, в якому вони були надіслані застосуванням.

Для вирішення проблеми атомарного оновлення стану об’єкта та публікації подій можна також використовувати шаблон Event sourcing. Він зберігає стан бізнес-об'єкта як послідовність подій, що змінюють стан. Програма реконструює поточний стан об'єкта, відтворюючи події.

Події зберігаються у сховищі, яке є базою даних подій і поводиться як брокер повідомлень. Воно надає API, який дозволяє службам підписуватись на події. Коли мікросервіс зберігає подію у такому сховищі, вона доставляється всім зацікавленим передплатникам.

Деякі об'єкти можуть мати велику кількість подій. Щоб оптимізувати завантаження, сервіс може періодично зберігати моментальний знімок поточного стану об'єкта. Щоб відновити поточний стан, програма знаходить останній моментальний знімок та події, які відбулися після цього знімка. В результаті потрібно менше подій для відтворення стану об'єкта.

Шаблон Event sourcing дозволяє вирішувати одну з ключових проблем при реалізації архітектури, керованої подіями, і дозволяє надійно публікувати події при кожній зміні стану. Він забезпечує надійний журнал аудиту змін, що внесені до бізнес-об'єкту.

Для ефективного впровадження систем з мікросервісною архітектурою розробники мають приймати обгрунтовані рішення про те, які шаблони проектування та технології використовувати, виходячи з вимог до системи.

Література

Richardson, Ch. Microservices Patterns.-Manning Publications, 2019. 520 p.

УДК 677:627.2:519.6

МАТЕМАТИЧНЕ МОДЕЛЮВАННЯ ВПЛИВУ АРМУВАННЯ ГРУНТОВОГО СЕРЕДОВИЩА ГЕОТЕКСТИЛЬНИМ МАТЕРІАЛАМИ

В ГІДРОТЕХНІЧНИХ СПОРУДАХ

Світлана БУГАЄВА

У концепції розвитку водного транспорту України одним з найважливіших чинників, що діють, є стан найважливіших компонентів транспортної інфраструктури галузі - водних шляхів і гідротехнічних споруд на них. В Україні функціонують 18 державних морських і 10 річкових портів, проте їх стан не відповідає вимогам ринку і стримує розвиток перевезень. Розроблена концепція ставить одну з основних цілей проведення реконструкції водних шляхів і поліпшення експлуатаційних параметрів портових гідротехнічних споруд для підвищення їх пропускної спроможності і забезпечення судноплавних умов для доставки вантажів. На сьогоднішній день є актуальне завдання відновлення і подальша підтримка експлуатаційної надійності портових гідротехнічних споруд на водних шляхах України.

Основною метою є підвищення ефективності використання залишкового ресурсу причальних споруд, що реконструюються, а також технічно раціональне використання залишкового ресурсу їх конструктивних елементів. Для досягнення цієї мети потрібно визначити оптимальний спосіб їх реконструкції. Для того, щоб отримати технічно раціональне і економічно вигідне рішення по реконструкції причалів можливо використання геоматеріалу.

Для визначення ефективності використання геоматеріала Typar SF при реконструкції необхідно наступне:

Побудувати модель деформування пружного ґрунтового масиву, з армуванням геоматеріалом.

Оцінити вплив армування геоматеріалом на зусилля, що виникають в конструктивних елементах споруди.

Виявити вірогідність збільшення надійності споруди у порівнянні з випадком, коли не використовується армування.

В останні 20-30 років в руках будівельників з'явився цікавий багатообіцяючий матеріал, званий "геотекстиль" або "геосинтетик". Корінь "гео" вказує на область застосування цих матеріалів: вони використовуються як армуючі сітки або гідроізолюючі мембрани в конструкціях і спорудах, основу яких складають пухкі гірські породи – ґрунт, пісок, гравійні суміші і т.п. "Синтетика" і "текстиль" - відображають склад матеріалів, спосіб його виготовлення і зовнішній вигляд: тканини, повсть, плівки та інші відносно тонкі легкі матеріали великій площі.

Синтетичні полімери надають геотекстилю специфічні для полімерів позитивні властивості:

- Водо- і морозостійкість

- Універсальна корозійна стійкість

- Мала вага (щільність полімерів близько 1 г/см3)

- Висока міцність на розтяг.

Недоліки полімерів (такі як швидке старіння при прямому сонячному опроміненні (УФ-складової) різке падіння міцності при нагріванні до 80 -1200 С і горючість) при використанні в конструкціях, де переважну частину обсягу становлять сипучі гірські породи, що захищають полімери від світлових і температурних впливів, виявляються заблокованими.

Застосування геосинтетичних матеріалів в будівництві самим докорінно змінило характер робіт, пов'язаних із закріпленням укосів, пристроєм підпірних стінок, основ доріг. Стають непотрібними великі обсяги бетонних та земляних робіт, тому для отримання необхідного результату використовується пісок і армуючі геосітки, геоткані георешітки.

Традиційні методи досліджень пов'язані з експериментами, які вимагають великих витрат, сил і засобів, тому є «пасивними» - засновані на почерговому варіюванні окремих незалежних змінних в умовах, коли інші прагнуть зберегти незмінними.

Експерименти, як правило, є багатофакторними і пов'язані з оптимізацією якості матеріалів, відшуканням оптимальних умов проведення технологічних процесів, розробкою найбільш раціональних конструкцій устаткування і т.д. Системи, які служать об'єктом таких досліджень, дуже часто є такими складними, що не піддаються теоретичному вивченню в розумні терміни. Тому, незважаючи на значний обсяг виконаних науково-дослідних робіт, через відсутність реальної можливості досить повно вивчити значне число об'єктів дослідження, як наслідок, багато рішень приймаються на підставі інформації, що має випадковий характер, і тому далекі від оптимальних.

Для з’ясування можливості використання програмного комплексу «Plaxis 2D» для коректного розрахунку натурних споруд були використані матеріали досліджень Барановой А.А. та Бугаєвой С.В.

Розрахунок має за мету з’ясувати, наскільки зменшиться згинаючий момент в лицьовій стінці порівняно з розрахунком, коли армування було відсутнім, як це вплине на надійність споруди і чи дасть це можливість заощадити на матеріалі, з якого виконана стінка.

Спочатку був проведений розрахунок без армування геоматеріалом.

Величина моменту складає 829,14 кНм. Коефіцієнт загальної стійкості 1,08.

Далі був проведений розрахунок з армуванням ґрунту палями. Геотекстильна паля встановлюється у поздовжніх рядах між палями старої конструкції (з кроком 2 м) і у відіграє роль екрану.

Величина моменту складає 697,89 кНм. Коефіцієнт загальної стійкості 1,18.

У результаті розрахунку споруди без армування було отримано значення моменту у лицьовій стінці 829,14 кНм. Після проведення розрахунку з армуванням геотекстильними палями максимальне значення моменту зменшилося до 697,89 кНм.

Рисунок 1 - Момент у лицьовій стінці без армування	Рисунок 2 - Момент у лицьовій стінці з армуванням геотекстильними палями

Можемо обчислити різність моментів у відсотковому співвідношенні:

*100%=17,2% (1)

Таким чином, при використанні армування геотекстильними палями момент у лицьовій стінці зменшується приблизно на 17%.

Підводячи підсумки проведеної роботи можна зазначити, що при використанні армування геотекстильними палями маємо такі переваги:

Оптимальний розподіл навантаження та напружень ґрунту у прикордонній зоні та зоні розташування старої конструкції;

Зменшення згинаючого моменту у лицьовій стінці на 17 %.

УДК 621.44

ПЕРЕДБАЧЕННЯ ВПЛИВУ НЕРЕГУЛЯРНОСТІ ПАЛИВОПОДАЧІ НА ПАРАМЕТРИ РОБОТИ ГОЛОВНОГО СУДНОВОГО ДВИГУНА З ВИКОРИСТАННЯМ ЦИФРОВОГО ДВІЙНИКА

Роман ВАРБАНЕЦЬ, Дмитро МІНЧЕВ, Святослав ПСАРЮК, Павло БРАТЧЕНКО, Юрій КУЧЕРЕНКО, Вікторія КОВАЛЕНКО

Використання цифрових двійників є ефективним методом діагностування технічного стану двигунів внутрішнього згоряння. Однією з поширених несправностей, яка істотно впливає на ефективність роботи двигуна, є нерівномірність паливоподачі по циліндрам двигуна та нерегулярність подачі палива форсункою визначеного циліндру. Вплив даного явища на роботу головного суднового двигуна досліджується з використанням сервісу Blitz-PRO, який дозволяє вивчати роботу двигуна як на усталених так і на неусталених режимах роботи. Показано, що навіть відносно незначна нерегулярність подачі пального призводить до суттєвого погіршення умов роботи головного суднового двигуна і має бути усунена.

Надійну роботу суднових дизелів можна забезпечити періодичним контролем і моніторингом технічного стану. Визначення параметрів робочого циклу для кожного циліндра двигуна може допомогти у внесенні необхідних виправлень і налаштувань для забезпечення ефективності роботи двигуна, рівномірного розподілу навантаження на циліндри двигуна, а також для раннього виявлення небезпечних тенденцій у роботі двигуна. еволюція технічних умов. Одним з ефективних методів діагностики є використання цифрового двійника двигуна, який описує з достатньою достовірністю вплив несправностей, що досліджуються на роботу двигуна.

Використання цифрових двійників відповідає філософії четвертої промислової революції (industry 4.0) і є однією з ключових її технологій. При їх застосуванні для задач діагностики технічного стану суднових двигунів внутрішнього згоряння забезпечується поглиблений аналіз даних моніторингу та діагностики, отриманих за допомогою діагностичного обладнання. Цифрові двійники слугують як для інтерпретації діагностичної інформації, так і для прогнозування впливу можливих несправностей на роботу двигуна. Також вони можуть використовуватися в системах керування двигуна для адаптивного регулювання параметрів паливоподачі та повітропостачання. Отже дослідження можливостей застосування цифрового двійника для вивчення впливу нерегулярності паливоподачі є актуальним.

Математичне моделювання робочого циклу двигуна є ефективним підходом, що дозволяє проводити розширений аналіз даних діагностичних вимірювань. За допомогою цього методу можна полегшити ідентифікацію та нормалізацію експериментальних даних, прогнозування наслідків несправності та прийняття рішень.

Онлайн-сервіс моделювання Blitz-PRO надає можливість моделювати як усталені, так і неусталені режими роботи двигуна. В основі моделі використані квазістаціонарні і одновимірні нестаціонарні систем рівнянь, які описують процеси у відкритих термодинамічних системах, що утворюють загальну термодинамічну систему, представлену двигуном.

Моделювання неусталеної роботи двигуна базується на послідовному (поцикловому) синтезі робочих процесів двигуна. Динаміка судна, силової установки та системи турбонаддуву описується за допомогою наступного набору рівнянь:

де pprop, Tprop – упор та момент гребного гвинта; Rship – буксирувальний опір корпусу судна, mship – водотонажність судна з урахуванням доданої маси води, vship –швидкість судна, Tb – крутний момент двигуна, Jrot – приведений момент інерції двигуна, валопроводу та гребного гвинта з урахуванням доданих мас води, Pturb.pulse – потужність турбіни турбокомпресора з урахуванням імпульсності потоку, Pcompr –потужність компресора турбокомпресора, JTC –момент інерції турбокомпресора, nTC –частота обертання турбокомпресору.

Рисунок 1 - Декомпозиція динамічної системи пропульсивного комплексу судна

Рисунок 2 - Карти параметрів впорскування пального при нерегулярності паливоподачі

Декомпозиція суднового пропульсивного комплексу показана на рисунок 1, з якого добре видно взаємодія між його складовими. Для проведення розрахунків були задані характеристики гвинта та закон опору судна.

Робота двигуна на неусталених режимах визначається картами керування двигуном, які включають параметри впорскування палива (випередження впорскування, тривалість упорскування та кількість впорскуваного палива), а також параметри керування турбокомпресором. Карти керування двигуном можуть бути виражені як функція частоти обертання двигуна, навантаження, часу або кількості циклів, залежно від несправності, яка підлягає дослідженню.

У наступному прикладі представлено аналіз можливих впливів нерегулярного вприскування палива на роботу двигуна. На рисунку 2 наведено приклад набору карт керування уприскуванням палива з нерегулярним уприскуванням палива для дизельного двигуна MAN 5G70ME-C. Цей тип несправності типовий для роботи двигуна з частковим навантаженням, але викликає є небезпечнішим, якщо це відбувається при більших навантаженнях двигуна. Тому розрахунки виконувались для режиму 79% для MCR на якому досліджувався вплив періодичного відхилення параметрів впорскування (зменшення на 33% і 85% від нормальної циклової дози, по одному разу на кожні 12 робочих циклів). Результати розрахунків показані на рисунку 3. Видно, що ефективна потужність і швидкість двигуна падають з 12 740 кВт при 73,6 об/хв до середнього значення 10 309 кВт при 70,9 об/хв, а тиск продувки зменшується з 281 кПа до середнього значення 256 кПа. Слід зазначити, що суттєво зростає нерівномірність швидкості обертання колінчастого валу, наслідком чого буде збільшення рівня вібрацій та амплітуди крутильних коливань в валопроводі.

Зменшення тиску продувки викликає відповідне зниження коефіцієнта надлишку повітря в тих циклах, на яких циклова доза пального відповідає нормальному значенню, та підвищення температури вихлопних газів, що може призвести до перегріву випускного клапана та поршня циліндра при тривалій роботі двигуна.

Циклічні зміни в процесі роботи двигуна також дуже чітко видно на індикаторній діаграмі, рисунок 4.

Використання цифрового двійнику робочих процесів головних суднових ДВЗ дозволяє ефективно передбачати вплив нерегулярності паливоподачі на роботу двигуна в складі пропульсивного комплексу судна. Показано, що нерегулярна паливоподача призводить до зменшення середньої потужності і частоти обертання двигуна при його роботі за експлуатаційною гвинтовою характеристикою. Більше негативними наслідками є збільшення ступеня нерівномірності частоти обертання колінчастого валу двигуна, що неминуче призводить до збільшення рівня вібрацій та може мати наслідки у вигляді перевищення допустимих амплітуд коливань в судновому валопроводі. Також суттєвим є зростання теплової напруженості деталей двигуна при його роботі в умовах нерегулярної паливоподачі, ага пояснюється зменшенням тиску продувки, а отже і зниженням коефіцієнту надлишку повітря в циліндрах двигуна при значеннях циклової дози пального, яка відповідає заданій (нормальній) для даного режиму роботи двигуна.

Рисунок 3- Результати розрахунку неусталеної роботи двигуна при нерегулярній паливоподачі

УДК 656.615:338.512

ВИТРАТИ ВИРОБНИЦТВА ПІДПРИЄМСТВ ПОРТОВОЇ ДІЯЛЬНОСТІ

Галина ВЄРСАНОВА

Метою обліку витрат і визначення собівартості робіт (послуг) є своєчасне, повне та достовірне визначення фактичних портових витрат, обчислення фактичної собівартості окремих видів робіт, послуг, здійснення контролю за використанням матеріальних, трудових, грошових та інших ресурсів.

Результати обліку витрат використовуються для оцінки фінансово-господарської діяльності порту та його структурних підрозділів, визначення фактичної ефективності реалізованих організаційно-технічних заходів, виявлення резервів скорочення витрат, виконання аналітичних розрахунків.

При здійсненні планування, обліку та калькулювання собівартості повинно бути забезпечене повне зіставлення планових та звітних даних щодо складу, класифікації витрат, об'єктів та одиниць калькулювання, методів розподілу витрат між об'єктами калькулювання та плановими (звітними) періодами.

Для управління витратами порту особливо важливим моментом є їх науково обґрунтована класифікація. Саме класифікація визначає варіанти обліку, планування й аналізу витрат робіт у морських портах. Слід зазначити, що класифікація витрат не є чимось незмінним, вона залежить від поставлених цілей.

За місцем виникнення витрати робіт (послуг) групуються у розрізі відокремлених структурних підрозділів порту. Поняття місця виникнення витрат (МВВ) тісно пов'язане з поняттям центрів відповідальності. Звичайно діяльність порту або структурного підрозділу асоціюється з його керівником. Витрати такого підрозділу залежать від організації й ефективності діяльності, що знаходиться в сфері компетенції керівника підрозділу.

В морському торговельному порту рекомендується виділяти:

основні центри витрат, безпосередньо пов'язані переробкою вантажів (перевантажувальні комплекси, термінали, окремі причали й інші);

додаткові центри витрат, що обслуговують основні й інші центри;

управлінські центри витрат, що займаються комерційною, фінансовою, адміністративною діяльністю (обчислювальні центри, бухгалтерія тощо).

Основні центри витрат – це структурні підрозділи портів, які визначають, аналізують втрати перевантажувальних робіт шляхом їхнього зіставлення з прогнозними значеннями або нормами та виявляють причини відхилень.

Місця виникнення витрат створюють ієрархію відповідно до організаційної структури управління портом. МВВ, що підкоряється одному керівнику, як складова частина входить у МВВ керівника більш високого рівня. Звідси - об'єднання робочих місць у бригади, бригад у термінали, терміналів у порт -з відповідним об'єднанням усіх витрат одних МВВ у витрати МВВ більш високого рівня.

Кожен вид витрат має таку характеристику, як момент часу, коли робота вважається виконаною чи ресурс вважається спожитим. Тобто завжди мається момент часу, коли ті чи інші витрати виникли і вплинули на собівартість послуги або на, вартість наявного ресурсу. Момент виникнення витрат (МВ) завжди належить якому-небудь періоду. Враховувати й аналізувати витрати можливо в розбивці за періодами: тижнями, декадами, місяцями, кварталами і роками.

За звітними періодами витрати поділяються на поточні витрати майбутніх періодів та минулих періодів.

За доцільністю витрати поділяються на продуктивні, непродуктивні та надзвичайні. Непродуктивними витратами вважаються витрати, що виникли в результаті недостатньої організації виробництва і управління, відхилень від технологічних норм, псування матеріальних цінностей. До витрат від надзвичайних подій (втрати від стихійного лиха, від техногенних катастроф та аварій, інші) відносяться як втрати за наслідками цих подій, так і витрати на здійснення заходів, пов'язаних з запобіганням та ліквідацією таких наслідків (відшкодування, плата стороннім організаціям, заробітна плата працівників, зайнятих на відновлювальних роботах, вартість використаних сировини та матеріалів тощо).

З метою прийняття управлінських рішень і планування можуть додатково використовуватись наступні групування витрат НРР:

- стосовно плану: плановані і не плановані;

значні і незначні;

витрати, які можна і не можна уникнути;

припустимі і неприпустимі ні при яких обставинах.

Витрати звичайної діяльності порту складаються з:

витрат операційної діяльності;

Удосконалювання організації виробництва і праці. Зниження собівартості може відбутися в результаті зміни в організації виробництва, формах і методах праці при розвитку спеціалізації виробництва; удосконалювання управління виробництвом і скорочення витрат на нього; поліпшення використання основних фондів; поліпшення матеріально-технічного постачання; скорочення транспортних витрат; інших факторів, що підвищують рівень організації виробництва.

Поліпшення використання природних ресурсів. Тут враховується: зміна складу і якості сировини; зміна продуктивності родовищ, обсягів підготовчих робіт при видобутку, способів видобутку природної сировини; зміна інших природних умов. Ці фактори відбивають вплив природних умов на величину перемінних витрат. Аналіз їхнього впливу на зниження собівартості продукції проводиться на основі галузевих методик видобувних галузей промисловості.

Галузеві та інші фактори. До них відносяться: введення й освоєння нових цехів, виробничих одиниць і виробництв, підготовка й освоєння виробництва в діючих об'єднаннях і на підприємствах; інші фактори. Необхідно проаналізувати резерви зниження собівартості в результаті ліквідації застарілих і введення нових цехів і виробництв на більш високій технічній основі, із кращими економічними показниками.

Значні резерви закладені в зниженні витрат на підготовку й освоєння нових видів продукції і нових технологічних процесів, у зменшенні витрат пускового періоду по цехах, що вводяться знову в дію, і об'єктам.

Вплив на собівартість товарної продукції змін у розміщенні виробництва аналізується тоді, коли той самий вид продукції виробляється на декількох підприємствах, що мають неоднакові витрати в результаті застосування різних технологічних процесів. При цьому доцільно провести розрахунок оптимального розміщення окремих видів продукції по підприємствах об'єднання з урахуванням використання існуючих потужностей, зниження витрат виробництва і на основі зіставлення оптимального варіанта з фактичним виявити резерви.

Якщо зміни величини витрат в аналізований період не знайшли відображення у вищевикладених факторах, то їх відносять до інших. До них можна віднести, наприклад, зміну розмірів або припинення різного роду обов'язкових платежів, зміну величини витрат, що включаються в собівартість продукції тощо.

Виявлені в результаті аналізу фактори зниження собівартості і резерви необхідно підсумовувати в остаточних висновках, визначити сумарний вплив усіх факторів на зниження загальної величини витрат та витрат на одиницю продукції.

Аналіз комплексних витрат дозволяє виявити додаткові резерви зниження витрат на виробництво продукції, підвищення ефективності виробництва. До складу собівартості товарної продукції входять комплексні витрати, що являють собою витрати з обслуговування виробництва і управління, витрати на підготовку й освоєння виробництва нових видів продукції, утрати від браку; інші виробничі витрати; позавиробничі витрати. У кожну статтю комплексних витрат включаються витрати різного економічного характеру і призначення. При обліку вони деталізуються на більш дробові позиції, що поєднують витрати однакового цільового призначення, причому економія по одним з них не дає перевитрату по іншим. При аналізі відхилення від кошторису витрат визначаються не за статтею в цілому, а за окремими вхідними у неї позиціями. Потім підраховуються роздільно суми перевищення кошторису за одними статтями витрат і економії за іншими. Тому при аналізі не можна проводити взаємне погашення відхилень шляхом їхнього підсумовування.

УДК 656.611.2

ОРГАНІЗАЦІЯ ВАНТАЖНИХ ПЕРЕВЕЗЕНЬ В СУЧАСНІЙ СУДНОПЛАВНІЙ ГАЛУЗІ

Дмитро ВИШНЕВСЬКИЙ, Ольга ВИШНЕВСЬКА

Розвиток транспортної інфраструктури сприяє стійкості транспортної системи та регіональному зростанню. Для цього необхідні найсучасніший та енергоефективніший транспортний парк, більш ефективне управління транспортною системою за рахунок комплексного планування інфраструктури та інвестиційних рішень.

Важливу роль відіграє розробка рекомендацій та стратегічних планів для узгодження регіональних планів економічного розвитку з транспортною інфраструктурою та плануванням портів.

Успішність функціонування морського транспортного підприємства визначається гнучкістю системи управління і здатністю постійно пристосовуватися до зовнішнього середовища, що динамічно змінюється.

Рис 1. Вантажообіг портів Великої Одеси та дунайського регіону (Адміністрація морських портів України/Ukrainian Sea Ports Authority [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.facebook.com/uspa.gov.ua)

Потрібна багаторівнева оцінка на різних рівнях планування інфраструктури та управління (місцевому, національному та регіональному) відповідно до ринку внутрішнього водного транспорту (ВВТ), торгівельних (обсяг та структура) міркувань та реалій, з особливим акцентом на потреби транспортної інфраструктури. У результаті буде виділятися, просуватися та впроваджуватися діяльність на різних рівнях управління відповідно до конкретних цілей політики ЄС, щоб забезпечити узгодженість масштабів та пріоритетів розвитку між плануванням портів, загальним плануванням транспортної інфраструктури та національних планів регіонального економічного розвитку на користь портів регіону.

Необхідно аналізувати торгівельні потоки та сценарії економічного розвитку регіону. На основі цієї згенерованої інформації у поєднанні з ідентифікацією вантажів, що можуть бути транспортовані, можна сформувати спеціальний інструмент моніторингу. Цей результат буде отримано за допомогою аналізу ринку та звітів про статус-кво, збору інформації для найважливіших ринкових сегментів з високим потенціалом розвитку в найближчому майбутньому, таких як: потреби та наявність можливостей для контейнерних перевезень, з урахуванням як середньої перспективи та необхідність бути частиною регіональних та міжнародних транспортних ланцюгів.

Важливе місце займають заходи на управлінському рівні, такі як організація та планування роботи флоту, питання постачання запасів та закупівлі комплектуючих, а також проблеми енергоефективності та енерговитратності.

Технологічний прогрес швидко змінює транспортно-логістичний ландшафт, потребуючи, щоб усі учасники логістичних ланцюжків, включаючи внутрішні та морські порти, стали більш інноваційними.

Таким чином, необхідно спрямовувати зусилля на розробу такої структури, в якій будуть викладені передумови та необхідні кроки, що мають бути здійснені учасниками транспортного процесу для забезпечення найвищого рівня технологічного розвитку.

Можливість оперативно отримати актуальну інформацію, належним чином її обробити, зробити вірні та своєчасні висновки, правильно розташувати пріоритети та скорегувати стратегію морського транспортного підприємства – всі ці чинники у подальшому й визначають наскільки успішна діяльність підприємства морського транспорту.

УДК 656.073.72

ОБГРУНТУВАННЯ ПРОПОЗИЦІЙ ЩОДО

ЕФЕКТИВНОЇ ОБРОБКИ ОЛІЇ В ПОРТУ

Марина ВІЛЬШАНЮК

Найбільш поширеною рослинною олією в Україні є соняшникова олія, завдяки великому попиту на даний продукт на зовнішніх ринках. З кожним роком посівні площі соняшнику в Україні збільшуються, як і потужності з переробки олії. Це в свою чергу, зробило ринок соняшнику і продуктів його переробки одним з ринків, що стрімко розвивається в Україні.

На сьогоднішній день соняшникову олію в Україні виробляють більше 70 підприємств. 5 найбільших компаній з виробництва соняшникової олії в Україні займають половину всього ринку даного товару.

Контейнери стають основним технологічним рішенням передового світового досвіду - мультимодальних перевезень, сприяють розвитку транспортного устаткування і підвищенню рівня інформатизації.

На сьогоднішній день контейнерні перевезення вважаються найбільш популярними і затребуваними в усьому світі, у тому числі і для транспортування рослинної олії. Завдяки універсальності контейнерів є можливість перевозити їх за допомогою практично всіх видів вантажу. За допомогою контейнерних перевезень можна здійснити перевезення «від дверей до дверей». Як відомо, основною частиною більшості контейнерних перевезень є перевезення контейнерів морем. Варто брати до уваги те, що вантаж відправляється в порти Китаю. Такі типи вантажу зазвичай відправляються великим партіями.

На сьогоднішній день в українських портах посилена проблема неефективної обробки контейнерів з вантажем. Оформлення вантажу в контейнері може тривати кілька діб. Для вирішення даної проблеми пропонується найбільш вигідна схема обробки вантажів. Метод мережевого планування при доставці вантажів використовувався при виборі ефективного способу доставки.

При документальному оформленні контейнера з вантажем в українському порту виникає ряд складнощів, що не дозволяють швидко і з високою продуктивністю документально обробляти вантаж. У даній роботі розглядається послідовність дій всіх осіб, що беруть участь в процесі оформлення контейнера з вантажем з порту, проводиться аналіз можливості продуктивного транспортно-митного обслуговування вантажів в контейнерах в морському порту і пропонується на основі методів мережевого планування зменшити термін перебування контейнера в порту. Цей метод дозволяє створити ефективне планування обробки вантажу, визначити і скоротити період перебування контейнера з вантажем в порту.

Якщо вивчити детально всю схему оформлення контейнера з вантажем в порту, то стає зрозумілою одна з причин затримки контейнера з вантажем в порту - великий обсяг операцій з оформлення вантажу в контейнері.

За рахунок скорочення операцій з візування контейнера у всіх залучених сторін та прискорення процесу митного огляду, можна сказати, що час на оформлення кожного контейнеру зменшиться.

Оптимізація за допомогою мережевого планування представляє процес поліпшення організації виконання комплексу робіт по обслуговуванню контейнера з вантажем в порту. За допомогою мережевого планування можна певною мірою прискорити процес обробки контейнера з вантажем в морському порту, що призведе до ефективного транспортно-митного обслуговування в морському порту.

УДК 621.1.018.5

ПЕРЕВІРКА НАДІЙНОСТІ РОБОТИ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОЇ УСТАНОВКИ ПО ВИМІРУ ТЕРМОДИНАМІЧНИХ ВЛАСТИВОСТЕЙ РІЗНИХ РІДИН

Леонтій ВІТЮК, Олександр ШУМИЛО

Методика експериментального дослідження термічних властивостей, що реалізує запропонований метод, базується на одному з абсолютних варіантів методу п`езометру постійного об`єму, у якому ємність речовини, що досліджується знаходиться безпосереднім зваженням. Вона заключається у наступному. У п`єзометрі постійного об`єму вміщується, заповнена речовиною що досліджується, еластична ампула ( у подальшому для скорочення – ампула). П'єзометр встановлюється у рідинний термостат і підключається до систем створення та зміни тиску. Простір що залишився у полості п`едометру заповнюється газоподібним або рідким робочим агентом (у подальшому для скорочення – агент), термічні властивості якого добре вивчені. Щільність властивості що досліджується розраховується по рівнянню:

ρ =

Маса рідини, що досліджується G визначається зваженням пустої та повної ампули. Заповнення ампули призводиться на спеціальному стенді, схема якого буде описана нижче, при умовах, що забезпечують постійну концентрацію і гомогенність дослідженої речовини. Об`єм п`єзометру Vп у кожній досвіченій точці знаходиться по даним калібровки з обліком поправок на ізобаричну і ізотермічну деформації , а об`єм ампули Vт – по даним гідростатичного зваження з обліком відповідних поправок (від температури і тиску). Об`єм, займає мий агентом, Vа розраховується по відомим р – ρ – Т – даним агента по його масі, яка виміряється ваговим або об`ємним методом.

Дослідження можливо проводити по ізохорам, ізотермам або по змішаному варіанту. У останньому випадку є принципова можливість провести дослідження на всій області зміни параметрів при одній заправці п`єзометра агентом.

Аналіз можливих похибок результатів виміру щільності на проектованій установці проведений з ціллю вияву шляхів оптимізації конструкції основних вузлів і елементів установки, які ведуть до підвищення точності величини.

Вираз для розрахунку відносної похибки результатів виміру щільності у загальному випадку має вид:

ɗρ= ɗG + ɗVp,т

де ɗG, ɗVp,т – похибки визначення похибки двох зважень ампули (пустої і заповненої). При використанні аналітичних ваг уже при навішуванні у декілька грам величина ɗG виявляється не суттєвою у оцінці ρ. Очевидно, що основна похибка зв`язана з визначенням об`єму Vp,т.

Вираз для розрахунку відносної похибки ɗVp,т, має вигляд:

ɗVp,т = * ɗVсв + (ɗVа + ɗGа),

Vсв= Vп-Vт – вільний об`єм п`єзометру;

Vp,т = Vсв-Vа - об`єм, що займає досліджувана речовина

Vа= Ṽа-Gа - об`єм, що займає агент;

Ṽа-Vа – питомий об`єм і маса агента.

Із формули слідує, що похибка ɗVp,т знаходиться у достатньо важкій залежності від співвідношення об`ємів у п`єзометрі, відносній величині об`єму, що займає агент, який визначає величину ɗGа, і від достовірності даних о термічних властивостях агента. Тому для початку був встановлений характер зміни ɗVp,т у залежності від співвідношення об`ємів у п`єзометрі і визначена область мінімальних значень з обліком впливу абсолютної величини Vа. Потім для зпроєктованої установки, геометричні розміри якої обрані оптимальним чином, на прикладі дослідження щільності типових рідин з використанням у якості робочих агентів реально існуючих речовин, оцінюючи можливі значення величини ɗρ для інтервалу параметрів (тиску і температур) дійсного дослідження.

Характер зміни ɗVp,т у залежності від співвідношення об`ємів у п`єзометрі встановлюється шляхом дослідження функції, яка перетворилася до вигляду, зручному для аналізу.

Зазначивши х = , отримали функцію у вигляді:

f(x)=.

Відомо, що значення величин , вирази є позитивними числами , які визначаються засобами робочого агенту. У наших міркуваннях їх вважали постійними.

Проведене дослідження функції f(x) у проміжку (0,1) відповідним реальним умовам співвідношення об`ємів робочого агенту і досліджуваної речовини у п`єзометрі, показало, що вона увігнута і монотонно зростає від значення при х=0 до нескінченно великих величин х-1.

Із вищевикладеного слідкує те, що з ціллю зменшення похибки визначення об`єму, що займає досліджувана речовина, необхідно проектувати вузол «п`єзометр - ампула» з мінімальним об`ємом, що призначений для заповнення агентом. Ці умови отримано при допущенні, що величини ɗVсв, постійні і не залежать від перерозподілу об`ємів у п`єзометрі. У дійсності таке допущення виправдано для ɗVсв і . Що стосується , то зрозуміло, що вона залежить від абсолютної величини , отже і від

=.

яка необмежено зростає при прагненні Vа до нулю. Однак, підставивши цю залежність у вираз для розрахунку похибки ɗVp,т, отримаємо:

де похибка визначення маси агента;

G,V – маса і питомий об`єм дослідженої рідини.

Вираз представляє собою безперечний практичний інтерес, так як він не тільки показує, що величина ɗVp,т не залежить від , але й дозволяє виявити деякі критерії, необхідні для правильного вибору агенту і об`єму п`єзометра.

Використовуючи остаточну розрахункову формулу для визначення відносної похибки значення щільності у кожній опитній точці без врахування помилок віднесення можливо записати так:

= ɗVсв+**102+**102

У виразі кожне із чотирьох доданків представляє відповідну похибку і показує від яких факторів і в якій мірі залежить вклад її у величину перший і другий доданок , що характеризує вклад від похибок у калібровці вільного об`єму п`єзометру і в даних по питомому об`єму агента, залежить від співвідношення об`ємів у п`єзометрі; а третій і четвертий доданок, характеризуються вкладом похибок у визначенні мас досліджуваної речовини і агента, - від геометричних розмірів п`єзометра, які визначають величину G, Крім того, четвертий доданок залежить ще і від співвідношення питомих об`ємів агента і досліджуваної речовини.

Основуючись на якісній оцінці функціональної залежності виду, стосовно до реальних умов проведення досліду, і до існуючих вимірів, можливо заключити наступне:

а) при створенні оптимальної конструкції «п`єзометр – ампула» слід виходити із таких положень:

- об`єм п`єзометру повинен бути достатньо великим (порядку 100/400 см3). Подальше збільшення об`єму п`єзометру призводить до цілого ряду небажаних наслідків – ускладнюється система термоустаткування, зростають похибки калі бровки и т.д.;

- об`єм що займає агент, повинен бути мінімальним, але при цьому повинна існувати можливість вільної зміни об`єму ампули у процесі проведення дослідів;

- об`єм тіла ампули бажано мати мінімальним. У той же час оболочка ампули повинна витримати надлишковий тиск, відповідний тиск досліджуваної речовини при температурі верхньої межі інтервалу дослідження.

б) при виборі агенту необхідно керуватися наступним:

- термічні властивості агента повинні бути добре вивчені і бажано використовувати у першу чергу речовини, які при параметрах дослідження знаходяться у рідкій фазі;

- при інших рівних умовах більш переважний агент., у якого температура нормального кипіння близька або нижче температури верхньої межі інтервалу досліджень;

в) область мінімальних значень похибки вимірювань щільності знаходиться при мінімальній величині об`єму, що займає агент. У процесі проведення дослідів забезпечувати Vа, min можливо і на нашу думку, найбільш просто наступним чином:

- використання набору ампул різноманітної наповненості досліджуємою рідиною;

- шляхом установки у полості п`єзометру каліброваних по об`єму шайб, компенсуючих надлишковий об`єм.

2. На основі викладеного вище з урахуванням специфічних особливостей досліджуваних речовин були спроектовані п`єзометр об`ємом 110 см3 і еластична ампула з максимальним об`ємом 70 см3. П`єзометр циліндричний з роз`ємом по діаметру 40 мм для установки ампули. Ампула складається з двох донишек і сильфона, який є еластичним елементом.

Слід зазначити, що використання сильфона ускладнює виконання умов, витікаючих, але дозволяє технологічно просто виготовити ампулу для дослідження агресивних речовин з достатнім малим об`ємом тіла 10 см3, яка витримує надлишком тиск до 0,5/0,6 МПа. Використання фторопласта для указаних цілей виключається через наявність мікротрещин.

.

УДК 341.225.5

ЗАГАЛЬНО-ПРАВОВА ХАРАКТЕРИСТИКА ДЕЯКИХ АСПЕКТІВ ФУНКЦІОНУВАННЯ ІТF

Світлана ВОВК

Загально-правову характеристику організацій які захищають трудові права людей, а саме в морській галузі слід почати з ІТF,це міжнародна федерація транспортників, глобальна організація що об’єднує майже 700 профспілок з більше ніж 140 країн світу. Вона була створена в 1896 році, має штаб-квартиру в Лондоні та має представництва у багатьох країнах світу. Об’єднує моряків, докерів, працівників транспорту, працівників туристичних послуг та інше.

Основна мета ITF - захист прав та інтересів морських робітників, забезпечення безпеки на морі, дотримання правил працевлаштування, поліпшення умов праці та життя моряків та інше. Організація працює в співпраці з урядами, міжнародними організаціями, профспілками та представниками морської галузі з метою забезпечення соціального захисту та економічного благополуччя морських працівників. Організація представляє працівників транспорту на світовому рівні, бореться за їх права за допомогою організації глобальних кампаній і солідарних дій.ITF покликана забезпечити прогрес демократичного профспілкового руху і захищати права людини, виступає проти агресії та дискримінації. Цілі встановлені в Статуті організації, всю діяльність можна віднести до 3 розділів-представництво, інформування та практична солідарність. ITF представляє інтереси працівників транспорту в міжнародних організаціях що приймають рішення на зайнятість умови та безпеку праці транспортників. До них належать міжнародна організація праці(МОП)Міжнародна морська організація (ІМО)Міжнародна організація цивільної авіації(ІКАО),також відстоює інтереси в (ОЕСД)в Міжнародному валютному фонді та Світовій Організації торгівлі.ITF входить до складу Міжнародної конфедерації профспілок.

ITF реалізує свою діяльність через різні програми, які спрямовані на захист прав та інтересів морських робітників, зокрема, програма забезпечення безпеки на морі, програма медичного обслуговування, та інші.

Організація також проводить тренінги та навчання для морських робітників з метою підвищення рівня професійної підготовки та знань. Крім того, ITF Seafarers займається пропагандою інтересів морських працівників на міжнародному рівні та забезпечує участь у колективних переговорах з роботодавцями, власниками суден.

У своїй роботі ITF використовує різні форми діяльності, включаючи лобіювання законодавчих норм, колективні переговори, виступи у різних міжнародних організаціях та науково-дослідну роботу. Організація також здійснює моніторинг умов праці та життя морських робітників, веде статистику щодо їхньої безпеки та здоров'я, що дозволяє вчасно реагувати на проблеми та захищати права цієї професійної категорії.

У своїй роботі ITF дотримується принципів соціальної,правової відповідальності та створює сприятливі умови для працівників у морській галузі, що дозволяє підвищити рівень їхнього благополуччя та забезпечити безпеку на морі.В цілому, ITF є важливою профспілковою організацією, яка здійснює дієвий захист прав та інтересів морських робітників у всьому світі, сприяє забезпеченню безпеки на морі та поліпшенню умов праці та життя моряків.ITF Seafarers також працює в Україні та здійснює заходи з підтримки українських моряків. Організація співпрацює з українськими морськими профспілками,компаніями та забезпечує їхню участь у міжнародних профспілкових акціях.Крім того, ITF Seafarers здійснює моніторинг умов праці українських морських робітників, включаючи умови зайнятості, зарплатню, соціальний захист та безпеку на робочому місці. Ця організація також співпрацює з українською владою та міжнародними організаціями для покращення умов праці українських моряків. Організація бере участь у профспілкових акціях, проводить дослідження та надає підтримку морським робітникам у випадках порушення їхніх прав за кордоном.

Українські моряки мають можливість звернутися до ITF Seafarers за допомогою та порадою у справах, пов'язаних із своїми професійними обов'язками та умовами праці. Організація надає різноманітні послуги та підтримку морякам, що дозволяє їм захистити свої права та отримати допомогу у важких ситуаціях, пов'язаних з їхньою роботою в морі.До повномаштабного вторгнення в Україну Росії ITF Seafarers мав свої представництва в Україні, включаючи офіси в Києві, Одесі та Херсоні.Але слід окремо відмітити той факт,що розвиток і функціонування цієї організації має бути розширеним і більш впливлвим,як це було дотопер.Маємо приклад азійських держав і вплив цієї організації там та захист моряків.

Центри організації надають в особі спеціалістів по всьому світі різноманітні послуги для моряків, включаючи безкоштовний доступ до Інтернету та міжнародних телефонних розмов, кімнати відпочинку, спортивний зал, бібліотеку та інші зручності. Крім того, в центрі працюють соціальні працівники, які надають консультації з питань соціальної правової підтримки моряків та їхніх сімей.

Одним з основних завдань ITF в Україні є забезпечення підтримки моряків в разі порушення їхніх прав та забезпечення умов безпечної роботи на морі. Організація проводить дослідження умов праці українських морських робітників, зокрема щодо заробітної плати, робочого часу, соціального та правового захисту та безпеки на морі.

Крім того, ITF Seafarers здійснює різноманітні програми та проекти з метою покращення умов життя моряків. Наприклад, організація забезпечує моряків безкоштовними медичними консультаціями та допомогою у вирішенні проблем, пов'язаних зі здоров'ям. Також ITF Seafarers надає підтримку морякам у справах, пов'язаних з отриманням відповідного рівня навчання та кваліфікації. ITF Seafarers також активно займається питаннями забезпечення безпеки на морі та боротьбою зі злочинністю на морі. Організація співпрацює з українською владою та іншими міжнародними організаціями для покращення міжнародної координації у сфері безпеки на морі та запобігання злочинності на морі.Крім того, ITF Seafarers має програми, спрямовані на підтримку моряків та їхніх сімей. Ця організація забезпечує моряків та їхні родини допомогою в різних питаннях, пов'язаних зі здоров'ям, освітою, соціально-економічними проблемами та іншими проблемами.

Незважаючи на роботу ITF Seafarers у покращенні умов праці та життя моряків, сектор морського транспорту залишається досить складним з проблемами, такими як нестача робочих місць, низька заробітна плата, погані умови проживання на суднах, недостатнє або неякісне харчування та небезпека на морі. Тому ITF Seafarers продовжує свою роботу з моряками, розвиває її, щоб покращити їхні умови праці та життя.

Українські моряки займають важливе місце у професйному сенсі на світовому морському транспорті та ринку праці, вони є ключовою групою, що сприяє розвитку національної економіки. Тому важливо підтримувати українських моряків та забезпечувати їм належні умови праці та життя. Робота ITF Seafarers в Україні є важливою складовою в цьому процесі.

УДК 338.48

ТУРИЗМ В УМОВАХ ВІЙНИ: МОЖЛИВОСТІ СЬОГОДЕННЯ ТА ПІСЛЯВОЄННІ РЕАЛІЇ

Яна Волошина, Василь Семенов

Туризм – одна із основних галузей економіки України. У міру її розвитку в країні паралельно розвивається транспортна інфраструктура, покращується екологічний стан навколишнього середовища поблизу туристичних підприємств та рекреаційних зон, міська та комунальна інфраструктура. Проте ринок туризму дуже вразливий до криз різного походження, такі як стихійні лиха, епідемії, соціально-економічні та політичні кризи, воєнні конфлікти, що призводять до дестабілізації ситуації всередині країни. Попри труднощі воєнного часу продовжується дослідження особливостей функціонування туризму в Україні. Увага вчених, зокрема В. Вечерського, І. Дворської, О. Долинської, А. Зарубіної, Л. Коруняка, О. Павлиш, І. Шоробури та інших, спрямована на дослідження не тільки сучасних проблем світового туристичного ринку, але й на особливості функціонування туризму в умовах воєнного стану. Введення воєнного стану супроводжувалося тимчасовим, а місцями й цілковитим припиненням діяльності туристичних підприємств і тих закладів та інституцій, що формують собою туристичну інфраструктуру. Між тим процес закриття закладів готельного й ресторанного господарства навіть відносно недалеко від лінії фронту, носило виключно тимчасовий характер. На окупованих же територіях ці заклади зазнали руйнування, знищення і розкрадання обладнання. На значній території України підприємства готельного господарства заселені переміщеними з інших регіонів людьми, що у певній мірі покращило фінансовий стан цих підприємств. Досить повільно, але відновлюється за частиною маршрутів екскурсійна діяльність [1].

В Україні зник такий вид туризму, як морський. Українським та іноземним туристам морські курорти стали недосяжними.. Чимало з них знаходиться в окупації або в безпосередній близькості до зони проведення бойових дій, як Запорізька, Херсонська та Миколаївська області. Курортний сезон не відкривали у 2022 і не відкриють у 2023 році й в Одеській області. У відносно спокійних західних регіонах країни відчутно зменшився потік туристів-рекреантів до популярних курортів: Буковелі, Трускавця, Східниці чи Шацьких озер.

Про кризу у діяльності туристичної сфери говорить факт зниження надходження податків від цієї сфери. Так, за 2022 рік до бюджету надійшло на 18% менше податків, ніж за попередній рік. Також відбулося скорочення чисельності і власне самих податківців (у зв’язку із закриттям приватних туристичних підприємств) – на 10%.

Як уже зазначалося, більш стабільною залишалася діяльність готельних та ресторанних закладів, саме ці категорії є основними, які внесли найбільше податків до бюджету країни. Так, за січень-квітень 2022 року до бюджету надійшло податків на загальну суму у 340 млн грн. Проте, цей показник в порівнянні із 2021 роком є нижчим на 25% [2].

В ООН у квітн2023 року було сказано, що російсько-українська війна вже завдала збитків спадщині й культурним об’єктам України приблизно на 2,6 мільярда доларів США. Президент України Володимир Зеленський повідомляв, що Росія під час повномасштабної війни зруйнувала і пошкодила близько 1190 українських культурних об’єктів, продовжується викрадення і незаконне вивезення українські культурних цінностей із тимчасово окупованих територій. І все ж є й втішні новини: певну стабільність у роботі туризму на території України показують: місто Київ, Київська, Івано-Франківська, Львівська, Тернопільська, Хмельницька та Закарпатська області, тобто найбільш безпечні (віддалені від зони бойових дій) території для відпочинку чи масових заходів. На території України продовжують функціонувати велика кількість історично-культурних, природних та архітектурних пам’яток, істотна частка яких є спадщиною ЮНЕСКО. Загалом на території України розташовується 170 тис.пам’яток, 65 історико-культурних заповідників та 6 культурних об’єктів, які відносяться до Світової спадщини ЮНЕСКО. Крім того, велику чисельність туристів приваблюють оздоровчі комплекси (з лікувальними водами) Львівщини і Закарпаття, гірськолижні курорти Карпат і бальнеологічні й морські курорти Півдня України [3]. Усі курорти й інші дестинації вимушені працювати з осторогою, з огляду на високу ймовірність ракетних обстрілів, інших небезпек, породжених війною [4].

Отже, за умов війни, діяльність туристичної сфери зазнає великих економічних, фінансових, демографічних, культурних, природних і репутаційних втрат. Проте, не зважаючи на складні умови, туристичні оператори та інші суб’єкти туристичної індустрії, рекреації і гостинності в Україні продовжують не лише працювати, але й розвиватися навіть попри певні особливості, що зумовлює війна. Зростає роль внутрішнього туризму й тих видів туризму, для яких руйнування, причинені військовими діями є поки що непереборною силою на шляху розвитку сфери туризму.

Список літератури

1. Дворська І. Туристична галузь після війни: чи можлива реанімація та антикризове управління? liga.net, 2022. URL: http://surl.li/gsqpl.

2. Павлиш О. Через війну надходження до держбюджету від туристичної галузі впали до 18%. 2022. URL: http://surl.li/gsqpr.

3. Приседська В. Як переживає війну туристична галузь. 2022. URL: http://surl.li/gsqps.

4. Коруняк Л.М. Особливості надання туристичних послуг в Україні у період воєнного стану. Матеріали Всеукраїнської науково-практичної інтернет-конференції «Теорія і практика розвитку туризму: досвід, проблеми, інновації».2023.С. 22 -23.

УДК:338.2

ТЕОРЕТИЧНІ ЗАСАДИ ФОРМУВАННЯ СИСТЕМИ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ ПІДПРИЄМСТВ МОРСЬКОГО ТРАНСПОРТУ

Ольга ВОРКУНОВА

Забезпечення економічної безпеки підприємства є однією з найбільш важливих і актуальних проблем забезпечення його життєдіяльності, оскільки головна мета формування системи економічної безпеки кожного підприємства полягає в тому, щоб гарантувати стабільне і максимально ефективне функціонування в поточний період і високий потенціал розвитку в майбутньому.

Стан економічної безпеки на морському транспорті є вагомим фактором формування попиту на перевезення і забезпечення позитивного економічного результату господарської діяльності підприємств морського та річкового транспорту. Проте, відсутність механізму забезпечення необхідного рівня економічної безпеки не дозволяє своєчасно визначити її стан та затрудняє здійснення необхідних заходів реагування. В результаті спостерігається зниження попиту на перевезення, що зумовлює збільшення кількості нерентабельних та збиткових підприємств водного транспорту.

Економічна безпека – це здатність підприємств морської галузі протистояти несприятливим зовнішнім впливам, усувати різні загрози і пристосовуватися до нових.

Слід виділити наступні основні області, зміни в яких істотним чином впливають на розвиток морського транспорту, і які необхідно враховувати при формуванні і реалізації національної морської політики України і стратегії розвитку окремих підприємств морської галузі.

Перша охоплює екологічну сферу і усе, що пов'язано із забезпеченням безпеки діяльності і людського життя на морі.

Друга область пов'язана з міжнародною торгівлею, економічною інтеграцією і глобалізацією світової економіки.

Третя область – це власне сам морський бізнес в національному і міжнаціональному аспектах. При забезпеченні економічної безпеки підприємств морського транспорту потрібні своєчасне реагування на усі зміни, що відбуваються у світовій морській політиці, вироблення і реалізація заходів, що перешкоджають погіршенню їх стану. З іншого боку, всі фактори, які впливають на забезпечення захисту економічних інтересів підприємства від зовнішніх і внутрішніх загроз, найтіснішим чином пов'язані між собою і мають прямий або непрямий вплив на результати його фінансової діяльності.

Ефективне функціонування і розвиток морської галузі, її економічна безпека, пов'язані з об'єктивним прогнозуванням потреби в перевезеннях, оскільки тільки на його основі можна здійснити раціональне завантаження наявних потужностей і визначити потреби їх перспективного розвитку. В умовах планової економіки це являлося відносно простим завданням, рішенням якого займалися державні органи. У сучасних умовах підприємства морського транспорту вимушені самостійно вирішувати ці завдання, і кінцеві результати їх діяльності багато в чому залежать від того, наскільки об'єктивно ними оцінюється рівень попиту в різних сегментах світового ринку перевезень.

Головна мета управління економічною безпекою - забезпечення найефективнішого функціонування, найпродуктивнішої роботи операційної системи та економічного використання ресурсів, забезпечення певного рівня трудового життя персоналу та якості господарських процесів підприємства, а також постійного стимулювати нарощування наявного потенціалу та його стабільного розвитку.

До основних функціональних цілей економічної безпеки належать:

- забезпечення високої фінансової ефективності роботи, фінансової стійкості та незалежності підприємства;

- забезпечення технологічної незалежності та досягнення високої конкурентоспроможності технічного потенціалу того чи того суб'єкта господарювання;

- досягнення високої ефективності менеджменту, оптимальної та ефективної організаційної структури управління підприємством;

- досягнення високого рівня кваліфікації персоналу та його інтелектуального потенціалу, належної ефективності корпоративних НДДкР;

- мінімізація руйнівного впливу результатів виробничо-господарської діяльності на стан навколишнього середовища;

- якісна правова захищеність усіх аспектів діяльності підприємства;

- забезпечення захисту інформаційного поля, комерційної таємниці і досягнення необхідного рівня інформаційного забезпечення роботи всіх підрозділів підприємства та відділів організації;

- ефективна організація безпеки персоналу підприємства, його капіталу та майна, а також комерційних інтересів.

Істотний вплив на економічну безпеку і кінцеві результати роботи підприємств морського транспорту має усе, що пов'язано з розробкою, прийняттям і реалізацією управлінських рішень. Цей вплив значний зважаючи на фондомісткість продукції транспорту. Рішення доводиться приймати, оцінюючи широкий круг альтернативних варіантів. Велике значення мають рівень компетентності керівника, що приймає рішення і що віддає розпорядження про його виконання, якість і своєчасність рішення.

Здійснення економічної безпеки вимагає від підприємств морської галузі таких якостей як надійність, гнучкість і якість. Ці підприємства стають ланкою системи, яка в цілому являє собою суб'єкт конкурентної боротьби, отже, для забезпечення конкурентоспроможності всієї системи, підприємства морської галузі повинні надавати все більший асортимент послуг. Розглянуті особливості свідчать про складність процесів, що протікають на морському транспорті, що обумовлює особливі вимоги до забезпечення економічної безпеки підприємств морського транспорту.

УДК 338.32

Вплив політичного фактору на туризм в Україні

Валерія Гачик, Руслана Бондаренко,

Валентина Олійник

Серед всіх галузей туризм за обсягами доходу займає третє місце у економіці країни. Прибуток з туристичних подорожей, і, відповідно, податки з них, складають вагому долю бюджету. Саме туризм дає поштовх до розвитку різноманітних частин інфраструктури, включаючи підприємства торгівлі. Він надає багато робочих місць та можливостей для заробітку, створює умови для функціонування компаній у галузях, що співпрацюють зі сферою туризму.

Туризм — тимчасовий виїзд особи з місця постійного проживання із оздоровчою, пізнавальною, професійно-діловою чи іншою метою без здійснення оплачуваної діяльності в місці перебування

Кількість внутрішніх туристів в Україні істотно змінилась із початком російсько-української війни у 2014 р. Причиною таких змін стали політична та економічна нестабільність, анексія Криму, воєнні дії на територіях Донецької та Луганської областей. Широкомасштабні воєнні дії, що розпочалися 24 лютого 2022 року у російсько-українській війні внесли свої корективи в організацію та діяльність внутрішнього туризму та у структуру внутрішніх турпотоків України. В середньому туристична галузь за перше півріччя 2022 року змогла заплатити у держбюджет на 25,7% менше податків, ніж за цей самий період торік. Кількість компаній зменшилася на 24,5%, підприємців - на 13,5%. Через ускладнену логістику та здорожчання туристичних послуг у курортних країнах зріс і середній чек подорожей. Різниця між 2021-м та 2022-м роками склала 23% [1].

Зовнішній туризм. По-перше, у великої кількості громадян зросли витрати та зменшилися доходи. По-друге, військовозобов’язані не мають змоги виїздити за кордон з сім’єю, навіть якщо у них є на це кошти. По-третє, існують складнощі, пов’язані з логістикою. Також не треба очікувати прибуття великої кількості іноземних туристів до того часу, доки в країні не буде безпечно.

Якщо говорити про світові дані, то Всесвітня туристична організація зробила аналіз, що у 2022 році світова туристична галузь мала втрати понад 14 мільярдів доларів США – саме стільки приносили світовій економіці російські та українські туристи [2].

Діловий туризм. Через рік після останнього пострілу – мабуть, досить влучне пояснення, коли в Україні почне відроджуватись в’їзний туризм, а разом із ним – діловий сегмент у вигляді великих конференцій, тренінгів, семінарів тощо. Адже ці два напрямки тісно пов’язані між собою. І вони обидва дуже проблематичні без авіасполучення. Близько 10% ще недавно українського бізнесу вже повністю перенесли свої офіси/виробничі потужності за кордон. І ця тенденція поки не збавляє обертів.

Що ж стосується в’їзного туристичного трафіку – його не буде, допоки триватиме війна. Питання безпеки для туриста з будь-якої країни – «номер один» упродовж усієї подорожі.

Внутрішній туризм. Тут маємо не таку однозначну ситуацію: начебто не все так погано, як з іноземними туристами, але й не все так просто.

Наразі, туризм в класичному його розумінні – тимчасово припинений. Навіть у локаціях, де готелі заповнені. Так, ці люди живуть у готелях, харчуються в ресторанах, платять здебільшого туристичний збір, і підтримують готельну сферу, інколи дозволяють власникам заробляти за весняний сезон більше, аніж за весь попередній рік. Але, навіть, для західної, умовно безпечної частини нашої країни, то лише омана добробуту туристичної сфери. До слова, вже зараз необхідно думати про суттєву модернізацію в тому числі й курортних готелів з позиції безпеки. Бо ж нова реальність буде диктувати запит від гостей на наявність бомбосховища в закладі гостинності, а вже потім – інших сервісів та опцій [4].

До війни туризм в Україні був дуже	різноманітним:	культурний, гастрономічний,	гірськолижний, винний, оздоровчий. Останнім часом велика увага була зосереджена на підвищенні стандартів якості турпродуктів. З одного боку, сильні руйнування інфраструктури, житлового фонду, підприємств, що впливає на рівень життя громадян. З іншого – медійна зацікавленість в Україні, яка може бути конвертована в туристичний бренд після війни. У подальшому на території України можливо активно почне розвиватися темний туризм. Зацікавленість у відвідуванні об’єктів темного туризму пояснюється бажанням отримати нові враження, уславити пам’ять загиблих, почуттям патріотизму. Цей напрям туризму є перспективним для іноземних відвідувачів [5].

Зробивши певні висновки, важливо сказати, дана політична ситуація створила значні перепони відновленню туристичної сфери Європи після пандемії. Необхідно зазначити, експерти прогнозують, що через масове руйнування інфраструктури, переміщення населення та припинення економічної діяльності, економіка України в 2023 р. скоротиться на 30-50%. Тому саме туризму належатиме важливе місце у швидкому відновленні економіки, забезпеченні робочими місцями населення, покращенні емоційного та психічному стану, фізіологічному оздоровленні українців [3].

Список літератури

1. Найважчий сезон. Стали відомі втрати туризму в Україні під час війни. URL: https://www.rbc.ua/ukr/travel/samyy-trudnyy-sezon-stali-izvestny-poteri-1662112736.html

2. Туризм воєнного часу: хто і як їздить подорожувати з України. URL: https://www.unian.ua/tourism/lifehacking/turizm-voyennogo-chasu-hto-i-yak-jizdit-podorozhuvati-z-ukrajini-11925096.html

3.	Парфіненко А. Ю. Міжнародний туризм в Україні: геополітичні аспекти глобального явища. Актуальні проблеми міжнародних відносин. 2015. Вип. 126 (частина І). С. 12-23.

4.Найкращі часи – попереду. Що відбувається з туризмом в Україні під час війни. URL: https://www.rbc.ua/ukr/travel/samye-rkie-vremena-vperedi-proishodit-turizmom-1657645856.html

5.	Як війна в Україні вплинула на європейський туризм. URL: https://www.tourism.gov.ua/blog/yak-viyna-v-ukrayini-vplinula-na-ievropeyskiy-turizm

УДК 378;621.8

ЗАСТОСУВАННЯ ШТУЧНИХ НЕЙРОННИХ МЕРЕЖ ДЛЯ ОЦІНЮВАННЯ НАДІЙНОСТІ ТЕХНІЧНИХ ОБ’ЄКТІВ

Ігор ГЕРАСИМОВ

Оцінка надійності технічних об'єктів та систем за результатами їх випробувань чи використання є важливою складовою їх проектування, виробництва та планування технічного обслуговування та запасів змінно-запасних частин.

При побудові математичної моделі надійності об'єкта основним завданням є виявлення закономірностей функціонування об'єкта в цілому чи його окремих складових. Як правило, це вирішується визначенням в об'єкті значущих вхідних та вихідних характеристик та проведенням серії експериментів, з метою отримання даних про функціонування об'єкта в окремих випадках. На основі отриманих експериментальних даних будується апроксимуюча або інтерполююча функція. Основні проблеми тут пов'язані з тим, що напрацювання на відмову, інтенсивність відмов, кількість потрібних запасних частин, тобто показники, які необхідно визначити, є вихідними характеристиками об'єкта з погляду надійності, та залежить від більш як від двох вхідних характеристик. Для апроксимуючої або інтерполюючої функції з довільним числом перемінних немає єдиної методики.

Існуючи методи прогнозування, не знаходять широкого застосування через складність математичного апарату. Крім того, при збільшенні розмірності завдання складність її вирішення такими методами різко зростає і, що важливо, унеможливлює єдину програмну реалізацію для випадків довільної розмірності. Для оцінки надійності зазвичай використовують статистичні методи обробки дослідних даних. Такий підхід передбачає наявність статистичної стійкості в потоці відмов системи, що досліджується, і достатній обсяг даних (числа відмов), отриманих в результаті випробувань. Якщо хоча б одну з цих умов не виконано, потрібні інші, нестатистичні підходи. Можливим рішенням у такому разі може бути побудова деякого, досить гнучкого математичного конструкта, функціонування якого залежить від кількості параметрів, що, в свою чергу визначається складністю завдання.

Штучні нейронні мережі – один із прикладів такого математичного апарату. Вони будуються на множині з'єднаних вузлів (штучними нейронами). З'єднання призначені для передавання інформаційних сигналів від одного нейрона до іншого. Нейрони, що отримують сигнал, обробляють його та передають про це інформацію іншим, наступним нейронам, до яких вони приєднані. Як правило, сигнал між штучними нейронами є дійсним числом, а вихід з штучного нейрону формалізується нелінійною функцією суми його входів. Штучні нейрони об’єднують у шари. Приклад архітектури штучної нейтронної мережі наведено на рис. 1.

Тобто, рішення завдання може бути зведено до прогнозування значень часового ряду, що є множиною значень деякої величини в послідовні моменти часу:

X(t)=x(t1), x(t2),…,x(tn),

де x(tn) – дійсні числа. Цей ряд може мати на увазі будь-які експериментальні дані - напрацювання об'єкта на відмову, кількість відмов в одиницю часу.

Рис. 1. Приклад архітектури штучної нейтронної мережі

На основі часового ряду X(t) будується його продовження Х'(t):

Х’(t)= x(t1), x(t2),…,x(tn), x(tn+1), x(tn+2).

Принцип побудови може бути наступним: кожен елемент множини експериментальних даних розглядається як оцінка невідомого показника надійності об'єкта -м незалежним експертом. При цьому весь масив дослідних даних виявляється множиною оцінок одного й того самого показника різними експертами, що становлять колектив. В результаті завдання одержання оцінки надійності об'єкта за результатами його випробувань зводиться до синтезу правила агрегування індивідуальних оцінок експертів у колективну оцінку. Такі правила мають забезпечувати представництво одержуваної колективної оцінки, тобто. врахування у ній індивідуальних оцінок можливо більшого числа експертів.

Нехай в результаті випробувань n зразків технічного об'єкта отримано n значень деякого показника надійності (скажімо, безвідмовної роботи) a1, ... an. Потрібно знайти, з використанням отриманих експериментальних даних, єдину оцінку цього показника. Вважаючи, що ці оцінки належать окремим експертам, можна, з використанням нейронної мережі, агрегувати їх у колективну оцінку, яка буде представлена у необхідній формі.

В даний час серед багатьох архітектур нейронних мереж особливою популярністю користуються багатошарові мережі. Архітектура багатошарової штучної нейронної мережі, яка найбільш підходить для вирішення такого завдання, може бути описана наступним чином.

Мережа має N нейронних шарів. Кожен нейрон першого шару отримує сигнали з усіх входів мережі. Нейрони другого шару одержують сигнали зі своїх входів (вхідних аксонів) від нейронів першого шару і т.д. до вихідного шару, виходи якого (вихідні аксони) приєднуються до виходів мережі. Аксони є алгоритмічними зв'язками між нейронами.

Вочевидь, що ваги зв'язків всіх нейронів першого шару зводяться в матрицю W(1) розмірності c*d, де c – число входів мережі, d – кількість нейронів першого шару. Аналогічно будується матриця W(2), у якій кожен елемент wij(2) характеризує вагу зв'язку i –го нейрона першого шару з j –м нейроном другого шару. Таким чином, кожен елемент wij(n) матриці W(n) характеризує вагу зв'язку, що з'єднує i -й нейрон шару (n-1) з j -м нейроном шару n.

У результаті, багатошарова нейронна мережа з лінійними передаточними функціями, еквівалентна одношаровій. Таким чином, функціонування мережі повністю залежить від передаточної функції та ваги зв'язків. Виходячи з цього, багатошарову нейронну мережу можна представити як «чорну скриньку», що має n1 входів і n2 виходів, яка здійснює відображення вхідних сигналів (вхідного потоку даних) у вихідні за якимись внутрішніми законами.

Нині існує чимало готових програмних продуктів, які дозволяють організувати необхідні розрахунки без вивчення сутності процесу встановлення закономірностей його протікання. До них відносяться давно існуючі «NeurEx», «NeuroShell Predictor».

У загальному випадку користування мережею здійснюється у два етапи На першому етапі формується завдання з визначенням вхідних і вихідних перемінних, а також формалізується процедура рішення. На другому етапі при формуванні бази знань, викликається нейроімітатор, що автоматично створює нейронну мережу, на основі підготовленої навчальної вибірки.

Інформаційні джерела.

1. Ф.Уосермен. Нейрокомп’ютерна техніка: Теорія і практика.-[Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.victoria.lviv.ua/html/wosserman/index.htm

2. Штучна нейронна мережа: [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A8%D1%82%D1%83%D1%87%D0%BD%D0%B0_%D0%BD%D0%B5%D0%B9%D1%80%D0%BE%D0%BD%D0%BD%D0%B0_%D0%BC%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%B6%D0%B0.

3. Нгуєн Мінь Тієн. Діагностика автомобільного двигуна на основі нейронної мережі, Молодий вчений, № 26 (264), С. 76- 81, 2019. [Електронний ресурс]. Режим доступу: https://moluch.ru/archive/264/61089.

УДК 378.147

ІНФОРМАЦІЙНО-КОМУНІКАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ У ВИВЧЕННІ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЗА ПРОФЕСІЙНИМ СПРЯМУВАННЯМ

Олена ГОГУЛЕНКО

Визначено, що у зв’язку з інформатизацією освітньої сфери, в процесі навчання необхідно впроваджувати і застосовувати методи і засоби інформаційно-комунікаційних технологій, які допомагають активізувати пізнавальну діяльність майбутніх фахівців за рахунок значної кількості різних форм навчальної діяльності, індивідуалізації процесу навчання, посилення самостійної роботи через доступ до значного обсягу інформації і високої швидкості її отримання.

Важливе значення у процесі навчання української мови за професійним спрямуванням відіграє технологія дистанційного навчання. Також, важливими в процесі вивчення української мови за професійним спрямуванням є ігрові технології, які сприяють нагромадженню і поновленню професійних знань, умінь і навичок за рахунок узагальненого особистісного досвіду, реалізації існуючого потенціалу; підвищуючи інтерес до навчання і сприяють високій пізнавальній активності; формують творчий підхід до прийняття управлінських рішень.

На наш погляд, застосування інформаційно-комунікаційних технологій у процесі навчання української мови за професійним спрямуванням допомагають активізувати пізнавальну діяльність майбутніх фахівців за рахунок значної кількості різних форм навчальної діяльності, індивідуалізації процесу навчання, посилення самостійної роботи через доступ до значного обсягу інформації і високої швидкості її отримання; розвитку моральних та психологічних якостей у студентів, що виявляється в навичках організувати власну навчальну діяльність, умінні самостійно й ухвалювати свої рішення, потребі до саморозвитку, відношення до інших на толерантних засадах.

Оптимізувати процес навчання української мови за професійним спрямуванням можна за допомогою застосування дидактичних відео матеріалів у поєднанні із електронними засобами навчання і комунікації та мультимедійними інтерактивними комплексами. До основних переваг необхідно включити: чітко структуровану форму подання навчального матеріалу; можливість надання значного обсягу інформації за короткий час; аналіз когнітивної лінгвістики і фактів у розвитку; конкретизацію навчального матеріалу в доступних для засвоєння фрагментах зорової та слухової інформації з поетапним образним його сприйняттям; поєднання різних видів інформації; набуття знань за допомогою різних аналізаторів.

Впровадження компонентів інформаційно-комунікаційних технологій для навчання української мови дозволяє значно покращити освітній процес, успішно оволодіти системою знань норм і правил літературної мови, відповідно до яких формуються правильні мовні конструкції і повідомлення за обраним фахом та набуттю сукупності умінь і навичок використання отриманих знань а процесі професійного спілкування.

Наступною сучасною освітньою технологією в процесі навчання української мови за професійним спрямування є метод проектів, який навчає майбутніх самостійно мислити, знаходити та вирішувати проблеми, використовуючи знання з різних галузей, формувати інтегративні уміння, прогнозувати результати та можливі наслідки різних варіантів розв’язання; уміння встановлювати причинно-наслідкові зв’язки.

Застосування технології проєктів у процесі навчання української мови за професійним спрямуванням сприяє формуванню у процесі говоріння, читання та писання мовних, мовленнєвих, комунікативних умінь студентів; покращенню вміння працювати з текстами різних стилів; формуванню навичок самостійної роботи, самоосвіти, самоорганізації, співпраці; розвитку інтелектуальних, комунікативних, креативних здібностей особистості; поглибленню знань із теми дослідження; підвищенню рівня мовної підготовки; формуванню дослідницьких навичок роботи над темою проекту тощо; становленню національної, духовно багатої мовної особистості.

Важливе значення у процесі навчання української мови за професійним спрямуванням відіграє технологія дистанційного навчання, яка характеризується як система інформаційних технологій та методик викладання, які передбачають здобуття освіти без фізичної присутності здобувачів у вищому освітньому закладі. Для дистанційного навчання української мови за професійним спрямуванням характерним є непрямий опосередкований характер процесу спілкування між науково-педагогічним працівником і студентом, яке здійснюється за допомогою комп’ютерної комунікації на відстані.

Крім того, важливо зазначити, що дистанційне навчання української мови за професійним спрямуванням із застосуванням комп’ютерних і телекомунікаційних технологій допомагає реалізувати наступні завдання: удосконалення комунікативних вмінь, формування стійкої мотивації пізнавальної діяльності, потреби використання української мови у професійному спілкуванні; формування культури спілкування.

У системі формування професійних умінь майбутніх фахівців ігрове моделювання уможливлює нагромадження і поновлення професійних знань, умінь і навичок за рахунок узагальненого особистісного досвіду, реалізації існуючого потенціалу; підвищуючи інтерес до навчання і сприяє високій пізнавальній активності; формує творчий підхід до прийняття управлінських рішень; дозволяє з максимальною ефективністю використовувати знання і вміння колективу.

На практичних заняттях з української мови за професійним спрямуванням необхідно використовувати такі ігрові технології, як: ігрова організація навчального процесу з використанням ігрових завдань (наприклад, змагання, конкурс); ігрова організація навчального процесу з використанням завдань, які звичайно пропонуються на традиційному занятті.

Крім того, вважаємо, що використання такої технології як «Портфоліо», дає змогу здійснювати рефлексію, оцінку і самооцінку теоретичної і практичної діяльності майбутніх фахівців соціальної сфери, а також визначати ступінь їх професійної майстерності.

На початковому етапі стратегія створення портфоліо передбачає лише цілеспрямовану колекцію різнопланових робіт студентів, яка дозволяє викладачу поетапно простежувати динаміку навчально-продуктивної діяльності студента на основі аналізу зразків і продуктів його праці.

Результативним у процесі навчання української мови за професійним спрямуванням є створення тематичних портфоліо. Тобто відповідно до навчальної програми, пропонується створити портфоліо на задану тему, після цього, викладач їх оцінює і просить презентувати. У процесі обговорення педагог обов’язково має підкреслити цікаві моменти портфоліо, найкраще розкриті теми, сформувати загальний висновок по всьому портфоліо та зазначити позитивні та негативні сторони. Отже, технологія «портфоліо» сприяє поглибленню й оформленню пізнавальних інтересів, розвитку інтелектуальних здібностей студентів, комплексній перевірці рівня оволодіння навчальних матеріалом, формуванню позитивної мотивації.

А застосування навчальних імітаційних, чи ділових ігор в процесі навчання української мови за професійним спрямуванням полягає в тому, що вони розгортають проблему в динаміці, дозволяють їх учасникам прожити десятки умовних років у стислій в часі і подій реальності. Під час гри «Ділові папери» кожен учасник сам робить помилки і сам знаходить вдалі рішення, збагачуючи, таким чином, особистий досвід.

Таким чином, на основі проведеного дослідження, можна сформувати висновки, що застосування сучасних освітніх технологій в процесі навчання української мови за професійним спрямуванням сприяє творчому розвитку майбутніх фахівців, орієнтації їх у інформаційному просторі, підготовці до життя і професійної діяльності в сучасних умовах. Систематичне упровадження освітніх технологій для вивчення української мови за професійним спрямуванням створює широкі можливості для покращення навчального процесу та сприймання програмового матеріалу, полегшує викладання і контроль за досягненнями студентів, сприяє саморозвитку, самореалізації і самоствердженню молодої особистості, допомагає налагодити конструктивну взаємодію викладача зі студентами на основі толерантності, співпраці та партнерства і забезпечує формування і розвиток їхньої комунікативної компетентності.

На нашу думку, перспективою подальшого дослідження є оптимізація методики впровадження сучасних освітніх технологій в навчальний процес.

УДК 347.73:336.226

НАПРЯМИ РЕФОРМУВАННЯ ПОДАТКОВОЇ СИСТЕМИ У ПІСЛЯВОЄННИЙ ПЕРІОД: ДОСВІД ЯПОНІЇ ТА НІМЕЧЧИНИ

Ігор ГОРБАНЬОВ

Японія та Німеччина програли Другу світову війну, а їх території були окуповані союзниками по Антигітлерівській коаліції: США, СРСР, Франція та Великобританія. Одним з головних завданням адміністрацій вказаних територій було відродження економіки. Протягом кількох років, а у окремих напрямах десятиліть, було упроваджено комплекс заходів соціально-економічного характеру, серед яких неостанню роль відіграла реформа податкової системи Японії та Західної Німеччини, окремі елементи якої можна розглянути при оптимізації податкової системи України у післявоєнний період.

Після війни Японія та Німеччина відчували значний дефіцит капіталу, у зв’язку з чим податкова політика була націлена на обмеження споживання та стимулювання заощаджень, а також субсидування та інвестування.

У 1945-1946 роках у Японії було підготовлено фундаментальне дослідження «Основні проблеми відновлення економіки Японії», яке стало збіркою універсальних ідей для розвитку країни. Прагнення до великої макроекономічної стабілізації втілив головнокомандувач окупаційними військами в Японії генерал Дуглас Макартур, який наказав вжити заходи жорсткої економії і впровадити політичний пакет називався «Лінія ухилення» з посиленням оподаткування. Фінансовий експерт професор К. Шоуп також був відправлений до Японії для запровадження нової податкової системи. Його рада була прийнята в 1950 році і стала основою японського оподаткування в післявоєнний період. Це була система з сильним упором на прямі податки (прибутковий та корпоративний податки) за прогресивною шкалою, які тривалий час стали ключовою рисою японської податкової системи. Також, до 1989 року у Японії існували і непрямі податки із широкою базою (такі як ПДВ чи загальний податок споживання) [1].

У 50-х одним із результатів реформ стала висока норма заощаджень щодо ВВП. І японці тримали свої нагромадження у банках. Це сприяло концентрації внутрішніх ресурсів у розвиток економіки. Незважаючи на зростання ставки особистого прибуткового податку, її реальний тягар постійно знижувався завдяки суттєвому підвищенню рівня доходів, до яких ці ставки застосовувалися. У 1955-1959 роках доходи від відсотків за вкладами було звільнено від податку. У 1955 року податок на дивіденди зменшили з 15% до 10% і збільшили пільговий поріг до 30%. У 1955 року верхню ставку податку на прибуток зменшили до 40% для великих фірм (прибуток понад 500 тис. єн) і до 35% для менших (прибуток менше 500 тис. єн.). А 1958 року – відповідно до 38% і до 33%. Відносно високі ставки не повинні вводити в оману: було запроваджено комплекс податкових стимулів. Наприклад, підвищення норм амортизації, що насправді ефективніше, ніж скорочення самої ставки податку на прибуток. Ще один механізм – впровадження системи резервних фондів. Їх зміст був однаковий – переведення частини активів у категорію витрат задля полегшення податкового навантаження. До кінця 60-х їх було понад 25 видів – за різними урядовими пріоритетами. З 1950 по 1954 р. масштаби їх застосування збільшилися в 30 разів. Найважливішою стала «Система відрахування доходів від експорту» (1953 р.), розроблена на зразок ФРН, яка також зменшувала оподатковуваний прибуток. Система дала можливість експортним посередникам відняти від свого доходу 1% вартості експортних операцій. Виробникам, які самі експортували свої товари, дозволялося відняти 3% від загального виторгу. У 1957 р. дозволили робити додаткові відрахування тим експортерам, які перевищили власні обсяги експорту минулого року на 150% (1,5% для дилерів; 4,5% для виробників; 7,5% для експортерів обладнання). У 1959 корпорації отримали додаткову можливість списати 50% від доходу (не більше 50% від чистого доходу) від експорту технологій. У 1974 році загальні податкові пільги склали 23,6% від фактично сплачених обсягів податку на прибуток. І японські товари стрімко завойовували ринки навіть Західної Європи. Підкреслимо, що японський уряд спирався головним чином серію «особливих» заходів, а не на загальне зниження податкових ставок. У період прискореного економічного зростання податковий тягар на промислові корпорації Японії було легше, ніж в інших промислово розвинених країнах [2].

Головними чинниками, що дозволили Японії знизити податкове навантаження на бізнес, стали невеликі витрати на оборону і можливість уряду не збільшувати витрати на соціальний захист населення до рівня інших розвинутих держав. Захист податкових пільг для корпорацій від протиставлення їхнього добробуту робітників завадив миттєвому розподілу прибутку. У свою чергу, зростання корпорацій позитивно вплинуло на доходи населення.

Завдяки вжитим заходам, а також війни у Кореї (обслуговуванню потреб армії США) японська економіка почала зростати зі: збільшенням приватних інвестицій у заводи та обладнання, підкріпленим високим рівнем особистих заощаджень; великим зсувом працюючого населення з первинних у вторинні галузі та високими темпами зростання населення; підвищенням продуктивності за рахунок впровадження та вдосконалення іноземних технологій [1].

Політична стабільність та послідовність реформ багато в чому визначили успіх відновлення економіки Німеччини. Їхніми ідеологами стали Конрад Аденауер та Людвіг Ерхард. США запропонували Європейську програму відновлення (ERP), яку згодом назвали на честь держсекретаря Маршалла – «План Маршалла». План передбачав проведення податкової реформи 1949 року, за якою ставка податку на прибуток стала плоскою в 50% (раніше – від 35% до 65%). Податок з доходів фізичних осіб: до реформи (з 1946 року) до всіх доходів понад 60 тис. рейхсмарок застосовувалася ставка 95%. Після реформи ця ставка відносилася тільки до доходів вище за рівень 250 тис. dm на рік. Але, наприклад, якщо до реформи дохід у 2,4 тис. dm оподатковувався граничною ставкою в 85%, то після реформи ця людина вже платила б за ставкою 18%. Величезний вплив зробила система податкових стимулів для експортерів. Завдяки стимулюванню економіки та використанні іноземної допомоги (60% коштів з яких йшло у промисловість, а інше у надання дешевих кредитів приватним підприємствам) Німеччина повернулася на довоєнні показники ефективності. Також свій вплив здійснила війна у Кореї (1950-1953 рр.): США розмістили у ФРН великі військові замовлення і німецькі машини та обладнання вийшли на зовнішні ринки. 1950 року експорт перевищив імпорт. У 1953-1954 річний приріст промислового виробництва становив 10-15%. У результаті Німеччина за обсягом промисловості посіла третє місце у світі [3].

Після Другої світової війни було вжито заходів щодо зміцнення місцевих податків, які зросли практично до рівня державних податків [4, с. 199].

У теперішній час податкова система Японії характеризується множинністю податків. Проте Японію відзначено як країну з високим рівнем заощаджень населення, завдяки стабільному характеру податкової системи, знайомство з якою відбувається у початкових, середніх та старших класах шкіл на заняттях за підручниками «Наше життя та податки», видані Національним податковим управлінням. У рамках щорічного «Тижня податкових знань» для учнів старших класів влаштовуються конкурси на кращий твір з податкової тематики.

Підсумовуючи сказане, відзначимо, що процес оптимізації податкової системи України є безперервним та залежить від численних зовнішніх та внутрішніх умов. Завдяки комбінації таких умов післявоєнне становище країн є унікальним, через що неможна підібрати універсальний інструмент чи шаблон для реформування податкової системи. Разом з тим, слід відзначити типовість окремих параметрів, які було усунуто за допомогою: комплексу податкових стимулів при справлянні податку на прибуток (підвищення норм амортизації, впровадження системи резервних фондів, переведення частини активів у категорію витрат; серії тимчасових «особливих» заходів); системи відрахування доходів від експорту; розширення податкових пільг. У довгостроковій перспективі створить умови для сталого розвитку національної економіки.

Література:

1. Досвід Японії: як можуть проводити демілітаризацію Росії після війни. URL: https://minfin.com.ua/ua/2022/03/24/82544939/ (дата звернення: 05.04.2023).

2. Петренко А. Уроки післявоєнного відродження. Частина 2. URL: https://blogs.pravda.com.ua/authors/petrenko/54cb7e4932a8e/ (дата звернення: 05.04.2023).

3. Петренко А. Уроки післявоєнного відродження. URL: https://blogs.pravda.com.ua/authors/petrenko/54ca1e06e496c/ (дата звернення: 05.04.2023).

4. Управління на місцевому рівні в індустріально розвинених країнах. Видавництво «Весь Світ», 2010. 416 с.

УДК 519.6

ВІЗУАЛІЗАЦІЯ МЕТОДУ НЬЮТОНА

Юрій Григор’єв, Артем Поліщук

Математичне модулювання в різних галузях науки і техніки часто приводить до нелінійних рівнянь

(1)

або систем таких рівнянь. Далеко не завжди ці рівняння можна розв’язати точними методами. Частіше доводиться застосовувати наближені методи. Одним із самих популярних із них є метод Ньютона.

Якщо рівняння містить лише одну змінну , то наближені значення кореня обчислюють за формулою

Тут - початкове значення шуканого кореня.

Метод Ньютона можна узагальнити для рівнянь, що задані в -вимірних просторах: . Для цього у формулі знаходження похідну слід замінити матрицею Якобі, а ділення – оберненою матрицею. В цьому випадку формула набуває вигляду:

У сучасних роботах метод Ньютона часто служить основою для розробки нових наближених методів, які прискорюють збіжність ітераційних процесів або застосовують для розв’язання систем великих порядків.

Мета даної роботи - візуалізувати роботу алгоритму розв'язання рівняння, а також системи рівнянь за методом Ньютона, щоб результати цієї роботи можна було б використовувати при складанні електронних підручників з вивчення даного методу. Іншою метою є дослідження методу у разі, коли система має декілька розв’язків; вивчити можливість застосування методу для рівнянь з нескінченною кількістю розв’язків.

Для візуалізації роботи методу Ньютона розв’язання рівняння (1) з однією змінною ми взяли функцію

та початкову точку .

На мові Python склали код розв’язання цього рівняння та склали код для отримання анімації роботи алгоритму. На рис. 1 зображено графік функції та ламану, що ілюструє роботу алгоритму Ньютона.

Рис.1

В системі комп’ютерної математики wxMaxima дослідили роботу алгоритму для системи нелінійних рівнянь, що має чотири розв’язки (рис.2 і 3):

Рис. 2 Рис. 3 На рис. 2 і 3 графіки рівнянь зображені синім та зеленим кольорами. Червоною ламаною зображено шлях наближення за методом Ньютона від початкової точки до одного з коренів системи рівнянь. На прямих, що зображені пунктиром не можна брати початкових точок, бо на цих прямих визначник матриці Якобі дорівнює нулю і обернена матриця не існує. Взявши за початкову точку , , ми знайшли найближчий до цієї точки розв’язок (рис. 2). Так саме, взявши за початкову іншу точку, знайдемо найближчий до неї розв’язок системи. Але, якщо початкова точка взята близько до лінії, де не можна брати початкові точки, то маршрут стає непередбачуваним (рис.3) і може привести не до найближчого розв’язку системи. На рис. 3 за початкову точку було взято , .

Ми також дослідили можливість застосування методу Ньютона для рівнянь з нескінченною кількістю розв’язків. Наприклад, розглянемо рівняння еліпсоїда

.

Коренями цього рівняння є всі точки еліпсоїда. Знайдемо один із цих коренів, користуючись методом Ньютона. За початкову точку візьмемо , , . Позначимо

.

Тоді

,

Тут обернених матриць існує безліч. У якості оберненої з правої сторони візьмемо

.

Метод Ньютона спрацював і ми отримали один із коренів рівняння. На рис. 4 зображено графік еліпсоїла, маршрут отриманих наближень від заданої точки до наближеного розв’язку рівняння , , (червона ламана).

Рис.4.

УДК 624.131

ДИНАМІЧНИЙ РОЗРАХУНОК ОГОРОДЖУВАЛЬНОЇ СПОРУДИ ВЗАЄМОДІЮЧОЇ З ГРУНТОВОЮ І ВОДНОЮ СЕРЕДОЮ

Андрій ГРИШИН

Актуальність дослідження полягає у використанні сучасного надійного та теоретично обґрунтованого нелінійного методу розрахунку портових гідротехнічних споруд на прикладі огороджувальної споруди змішаного типу від спільної дії як статичних, так і динамічних навантажень для визначення напружено-деформованого стану досліджуваної системи. При цьому конструкція та контактуюче з нею ґрунтове та водне середовище розглядається як єдина система, яка описується нелінійною моделлю, що базується на теорії пластичної течії з ізотропним та кінематичним зміцненням. Вона дозволяє врахувати такі реальні властивості матеріалів конструкції та ґрунтового середовища як пружність, пластичність, в'язкість та дилатансію. У моделі враховуються інерційні властивості системи, що забезпечують визначення коливальних хвильових процесів, як у ній самій, так і в навколишньому середовищі.

Мета дослідження полягає у вивченні спільної взаємодії огороджувальної споруди змішаного типу, ґрунтового та водного середовища під дією статичних та динамічних навантажень з урахуванням упругопластичних властивостей їх матеріалів та процесу складного навантаження.

Розглядається єдина зв'язана система, що складається з огороджувальної споруди, кам'яної постілі, основи та водного середовища (див. рис. 1). Досліджуються хвильові процеси, що виникають у системі, з урахуванням взаємодії всіх її елементів. Джерелом коливань системи, що розглядається є деякі області ґрунтового масиву, які в момент часу t=0 отримують переміщення.

Рис. 1. Розрахункова схема системи

Така модель реалізується в розрахунках на сейсмічні впливи [1], що передаються на кам'яну постіль та огороджувальну споруду не у вигляді зовнішніх динамічних навантажень, а як реакція хвильового процесу з боку ґрунтового середовища. У свою чергу коливання хвилелома впливають на коливання постілі та ґрунтового масиву. Отже, у даному випадку при розрахунках необхідно розглядати спільну взаємодію всіх елементів системи.

При визначенні напружено-деформованого стану системи враховуються пружнопластичні властивості як ґрунтового середовища, так і постілі [2]. Така постановка задачі викликає додаткові труднощі, оскільки для її вирішення принцип суперпозиції непридатний. Отже, представлення переміщень системи як інтеграла Дюамеля або як розкладання за власними формами, які ефективно використовуються під час аналізу пружних систем, у даному разі застосувати не можливо. Тому для визначення переміщень і навантажень у системі можна переважно використовувати лише прямі крокові методи. Вони дозволяють змінювати будь-яку матрицю вихідних рівнянь під час переходу від одного кроку до іншого в залежності від результатів рішення на попередньому кроці.

У цьому випадку стає неможливим визначати реакції системи шляхом підсумовування їх значень, одержаних від дії статичних та динамічних навантажень. Це обумовлено тим, що при статичному впливі на систему в ній виникають пластичні області, які впливають на коливальний процес при наступному динамічному навантаженні. Тому динамічне рішення, без урахування змін характеристик жорсткості системи від дії статичних навантажень, може призвести до отримання невірних результатів.

У цій роботі зроблена спроба врахувати перелічені вище чинники стосовно до розглянутої нелінійної задачі. Методика дослідження пружнопластичних задач при динамічному навантаженні викладена у [3].

Для чисельної реалізації запропонованої методики був розроблений програмний комплекс у системі Delphi, який дозволяє виробляти спільний розрахунок всіх елементів системи від дії статичних і динамічних навантажень. Його опис дано у [3].

Було розглянуто числове рішення рівнянь для задачі, що розглядається при наступних вихідних даних: =4 м; =8 м; =12 м; =10 м; =22 м; =54 м. Характеристика кам’яної постілі:=60 МПа; =0,3; =0,003 МПа; =30.Властивості ґрунтового підґрунтя: =40 МПа; =0,4; =0,005МПа; =25.У момент часу =0 задані початкові переміщення =0 и , яке змінюється від осі до глибини 70 м на величину від –9 см до –3 см. Зміщення відбулися на відстані =105 м. Враховується вплив водної середи на коливання стінки, кам’яної постілі й основи.

Були отримані епюри зміни в часі горизонтальних коливань точок А, В і С (див. рис. 1) викликаних при =0 горизонтальними переміщеннями . Найбільша амплітуда коливань спостерігалася у точки А при =1,25 сек., вона дорівнює 0,79 см. Потім відбувався сплеск коливань у протилежному напрямку і далі поступове їх згасання. З деяким зсуненням у часі така ж картина спостерігалася і для точок В і С. Для точки С максимальна амплітуда горизонтальних коливань дорівнює 0,3678 см. Початкові горизонтальні зсуви на тому ж рівні становили 9 см. Отже, на відстані 105 м сталося згасання переміщень майже 25 разів.

Були отримані схеми утворення пластичних зон в елементах системи у моменти часу =0,06 сек. і =1,32 сек. Майже відразу в області основи, що примикає до лінії зміщення , утворилася пластична зона. З часом вона переміщувалася у напрямку стінки та кам'яної постілі, поступово зменшуючись за величиною. Відбувалося утворення нових зон і закриття раніше утворених. Потім пластичні зони захоплювали деякі області кам'яної постілі. Відбувалося переміщення пластичної зони справа наліво з поступовим її згасанням. Найбільш активні за тривалістю пластичні зони залишалися в областях постілі, що примикають до кутових точок стінки. Після =3 сек. майже всі зони, крім окремих невеликих областей, зникали.

На рис. 7 у збільшеному масштабі показано переміщення системи в момент часу =0,12 сек. У правій частині малюнку видно як вертикальні, так і горизонтальні зміщення точок основи. З плином часу відбувається хвильовий рух від лінії зміщення в напрямку стінки і постілі з поступовим згасанням. Вся графічна інформація про рух пластичних зон та переміщень виводиться на екран дисплею, на якому можна спостерігати хвильові процеси, що відбуваються в усіх елементах системи.

Також була отримана епюра зміни за часом напружень в точці С. Найбільші коливання напруги спостерігалися при <0,5 сек., потім відбувалося їх поступове згасання.

Загальні висновки, які можна зробити з розглянутого в роботі прикладу полягають у тому, що при вирішені динамічних задач необхідно враховувати деформації та напруги, отримані від статичних навантажень, оскільки вони впливають на коливальний процес, що виникає при динамічному навантаженні системи. Крім того, огороджувальна споруда, ґрунтове та водне середовище взаємопов'язані між собою. Зміна у часі властивостей одного елемента системи впливає на напружено-деформований стан іншого. Тому лише їхній спільний розрахунок дозволить отримати правильні результати.

Література

1. Клаф Р., Пензиен Дж. Динамика сооружений-М.: Стройиздат, 1979. – 320 с.

2. Иванов П.Л. Грунты и основания гидротехнических сооружений. – М.: Высшая школа, 1991. – 447 с.

3. Гришин А.В., Дорофеев В.С. Нелинейная динамика конструкций,

взаимодействующих с деформируемой средой. – Одесса: Астропринт, 2001. – 136 с.

УДК 621.43.041.6

АНАЛІЗ СПОСОБІВ БОРОТЬБИ З ПІДВПОРСКУВАННЯМ ПАЛИВА ФОРСУНОК СУДНОВИХ ДИЗЕЛІВ

Владлен ГУБІН, Валерій СОЛОДОВНІКОВ

Явище підвпорскування палива форсунок дизелів відомо давно, також давно відомі різноманітні причини їх усунення, але до теперішнього часу проводяться дослідницькі роботи, експерименти по усуненню під впорскування при конструюванні дизелів, паливної апаратури і при їх експлуатації. Явище під впорскування палива форсунок складає у довільному підняття голки впорскування після закінчення впорску палива. У результаті підняття голки у соплові отвори розпилювача просочується паливо, що СПОСОБСТВУЕТ неповному згорянню, збільшенню його витрат, закоксуванню соплових отворів розпилювача, нагароутворенню, теплонапружності, зносу деталей ЦПГ.

У середині 80-х років минулого століття на кафедрі ДВЗ ОІІМФа під керівництвом професора Фоміна Ю.Я. було досліджено явище під впорскування палива у форсунок і виявлені причини, що його викликають. Було виготовлено пристрій у форсунці, що фіксує підйом голки розпилювача, датчики тиску палива у ТНВД і докладно досліджено на стенді дослідження паливної апаратури. (см. рис. 1).

Сила, що підіймає голку розпилювача з`являється при посадці нагнітаючого клапану ТНВД після закінчення впорску у результаті виникаючого при цьому гідродинамічного імпульсу або гідроудару у вигляді хвилі підвищеного тиску, яке розповсюджується до форсунки, призводить до акумулювання палива у кармані розпилювача, визиваючи у ньому значне підвищення тиску, що сприяє появі підвпорскування. Одним із реальних способів усунення під впорскування палива у дизелях з`явилось використання пружинних демпферів, які встановлюються на нагнітаючому трубопроводі.(см. Рис. 2). При відсічці палива при закритті нагнітаючого клапану ТНВД з`являється хвиля підвищеного тиску і гідроудару. При подході цієї хвилі до демпферу його поршень 3 долаючи зусилля пружини 5 переміщується доверху, поглинувши частину енергії хвилі, потім знову повертається у вихідне положення, таким чином усуває під впорскування. Окрім того, я доказав у своїй дисертаційній роботі В.Г. Івановський «Дослідження хвильових явищ у відсічних (всмоктуючих) магістралях паливоподаючих систем суднових дизелів і їх вплив на процес спалаху» у 1970 році. Цитую: «Встановлення такого компенсатора призводить до значних знижень інтенсивності хвильового процесу і змінює тиск і сприяє більш швидкому замиканню розриву суцільності і позитивно впливає на параметри процесу впорскування» (автореферат, 1970р., стр. 16, В.Г. Івановський, ОІІМФ).

Цей спосіб боротьби з підвпорскуванням застосовується з моменту його відкриття і по теперішній час. Використовується фірмами дизелебудівних заводів МАN, SYLZER і тд. Не менш цікавий спосіб усунення під впорскування з використанням акумулюючих клапанів ТНВД (рис. 3,4). В основі розробки конструкції акумулюючого клапану покладена ідея, що запропонована у 1965р. професором Фоміним Ю.Я. Якщо після посадки нагнітаючого клапану і завершення процесу акумуляції палива у штуцері насосу роз`єднати полость штуцера з паливопроводом, а потім плавно вирівняти тиск у системі нагнітання перед наступним процесом паливоподачі, повільно перепустити паливо із штуцера у нагнітаючий трубопровід то інтенсивність прямої хвилі можливо різко знизити, що при підході її до форсунки усуне можливість створення у кармані розпилювача тиску необхідного для підйому голки.

Акумулюючий нагнітаючий клапан (рис. 4) складається зі звичайного нагнітаючого клапану 6 і розташованого над ним зворотнього клапану 8 з акумулюючої полості між ними. Наявність цієї полості і зворотнього клапану дозволяє різко знизити інтенсивність коливального процесу у лінії високого тиску після посадки голки розпилювача у сідло. У акумулючому клапані із-за наявності зазору поміж вилчастою втулкою і кулькою 8 зворотній клапан займе своє місце раніше ніж клапан 6, що усуне можливість поширення хвилі підвищеного тиску до форсунки. При підході хвилі підвищеного тиску від форсунки у момент коли зворотній клапан замкнений, відбудеться його відкриття і частина палива із канала 11 поступить у 4, де воно і акумулюється без створень прямої хвилі з високою амплітудою. Акумулюючі клапани також використовуються у сучасних дизелях MAN, B&W.

Оригінальний спосіб усунення підворскування палива форсунок застосувала фірма SKL у ГДР, на дизелі 4Ч17,5/24 випуску 1964 року, що знаходиться у машинонму залі кафедри СЕУ і ТЕ ОНМУ. (см. рис. 5).

Застосовано простий прилад см. рис. 5. У штуцері 1 форсунки зроблена виточка, куда запресовано циліндричну вставку 2, діаметром 10 мм, довжиною 18 мм, на циліндричній частині зроблені виточки 3, всередині вставки просвердлені два діаметральних канали 5 і 6. У виточках просвердлені отвори 1 мм, так як канали не суцільні то паливо 7 потрапляє від ТНВД до каналу 5. По просвердленим отворам у виточках 4 паливо із каналу 5 потрапляє у канал 6 і йде до форсунки.(8) Під час перетікання палива із канала 5 по свердленням 4 ,у проході по виточкам і перетіканні у канал 6 відбувається зниження хвилі підвищеного тиску і під впорскування форсунок дизелів не спостережується на всіх режимах. У сучасних дизелів заводовиробники застосовують різні способи усунення під впорскування, спостережується тенденція концентрувати увагу на розпилювачі форсунок наприклад на двигуні B&W 12К98 МЕ-С потужністю 62 497 кВт застосували розпилювач золотникового типу.(см. фото). У прецензійної пари голка розпилювача виконана у вигляді поршня а соплові отвори знаходяться на циліндровій частині у кінці розпилювача. При русі голки вверх (впорскування) вона відкриває соплові канали неодночасно і так само закриває неодночасно при закінченні упорскування тим самим не складаючи умов для хвилі підвищеного тиску. Ще приклад: двигун 12 RT-flex 96С потужністю 61 900 кВт (см. фото) на цьому розпилювачі у голки диференційна площадка виконана у вигляді конусу, а на циліндровій частині голки виготовлено гвинтова канавка шириною приблизно 1 мм у вигляді спіралі із 4 витків з початку диференційної площадки і до закінчення голки. При посадці голки у гніздо хвиля, що ОБРАЗОВАЛАСЬ підвищеного тиску втрачає свій пік при дроселювання по спіралі і під впорскування не спостережується.

УДК 72.01

ВІДОБРАЖЕННЯ СОЦІАЛЬНИХ ПРОБЛЕМ У ТВОРАХ ХУДОЖНІКІВ ТА ЇХ ВПЛИВ НА ГЛЯДАЧА

Людмила ГУЛЕНОК

У сучасному світі соціальні проблеми стали неодмінною частиною нашого життя. Вони змушують нас замислюватися над тим, як ми живемо та як можемо змінити світ навколо нас. Художники є важливими учасниками цього процесу, оскільки вони можуть відображати соціальні проблеми у своїх творах та надавати глядачам можливість зрозуміти їх значення та вплив на наше життя.

Одним з головних завдань художників є передача емоцій та почуттів через свої твори. Вони намагаються звернути увагу глядачів на соціальні проблеми, що зазнають люди, тварини, природа тощо, та змінити їхнє ставлення до цих проблем.

Одним з таких прикладів є творчість художника Бенксі, який відомий своїми графіті-шедеврами, що містять яскраві соціальні послання. Він часто використовує свої твори для виклику громадської уваги до проблем бездомності, насильства, бідності тощо. Його твори відображають складні соціальні проблеми з гострою сатиричною ноткою, що допомагає звернути увагу глядачів на ці проблеми та викликає у них більш глибокі емоційні реакції.
Таким чином, з початком повномасштабного вторгнення художник зробив 7 унікальніх графіті в Києві та на зруйнованих російськими окупантами будинках у Бородянці та Ірпені.
На мій погляд, найвиразніший малюнок: на Майдані, на Хрещатику — хлопчика та дівчинку, які "гойдаються" на гойдалках протитанкової рогатки. Найімовірніше, цей малюнок навіяний Бенксі знаменитим знімком, зробленим у перші тижні війни, коли дівчинка гойдалася на подвір'ї на гойдалках на тлі зруйнованого будинку. (рис. 1)

рис. 1 Графіті Бенксі в Україні. Діти на гойдалках із протитанкової рогатки

Символічний зміст: точиться боротьба за майбутнє країни — за наших дітей.

Повідомлення про це з’явилося в усіх головних світових медіа. Тож Бенксі — найвідоміший вуличний художник знову звернув увагу всього світу на ключову світову проблему сучасності — російсько-українську війну.
Іншим прикладом художника, який відображає соціальні проблеми у своїх творах, є Бенетт Сімон, який звертається до проблеми глобального потепління. Один з його відомих проектів - "Climate change series" (Серія про глобальне потепління), включає низку картин, що зображують руйнування природного середовища, зміну клімату та вплив цих процесів на життя людей. На деяких картинках зображені морські глибини з величезними масами пластику, які загрожують життю морських істот, на інших - зображені пожежі в лісах, повені та інші катастрофи, що сталися через зміну клімату.
Такі роботи художника Сімона не лише залучають увагу до важливих екологічних питань, але й викликають дискусії та мотивують глядачів до дії. Художник допомагає нам усвідомити, що зміна клімату та руйнування природного середовища - це проблеми, що стосуються нас усіх, і що мистецтво може бути важливим інструментом.

Один з яскравих прикладів того, як художники відображають соціальні проблеми у своїх творах - це картини Пабло Пікассо, який відображав страшні наслідки війни у своїх творах. Наприклад, його картини "Герніка" та "Масакра в Королівському університеті" стали символами жахливих подій Другої світової війни. Ці картини надали глядачам можливість відчути наслідки війни та зрозуміти, які наслідки вона має для людства.
Художники також можуть використовувати свої твори, щоб відображати соціальні проблеми в інших країнах. Наприклад, мексиканський художник Франсіско Толедо відомий своїми творами, що показують соціальну нерівність, забруднення та інші проблеми в Мексиці.
Один з найбільш відомих прикладів використання мистецтва для відображення соціальних проблем - це серія картин американського художника Джона Слоуна. У своїх творах «Проголодовані душі» та «Діти голодують» він відобразив жахливі умови, з якими стикалися люди під час Великої депресії в США. Ці картини стали емблематичними для боротьби з бідністю та голодом у цей період.
Один із засновників мистецтва соціальної критики - британський художник Уільям Хогарт, який відомий своїми сатиричними картинами, що викривають соціальні проблеми свого часу. Наприклад, його картини «Веселі відьми» та «П'яний казан» показують жорстокість та несправедливість, які властиві тодішньому суспільству.

Іспанський художник Франсіско Гойя, який жив наприкінці XVIII і на початку XIX століть, став іншим представником мистецтва соціальної критики. У своїх картинних циклах «Катастрофи війни» та «Чорна серія» він зображує жахливі наслідки війни та насильства, які впливають на звичайних людей.

У XX столітті соціальна критика продовжує розвиватися. Наприклад, американський художник Енді Ворхол відображав в своїх картинних серіях соціальні та політичні проблеми того часу, такі як расизм, політичні скандали та повстання.

В підсумку, можна сказати, що художники завжди відображають соціальні проблеми у своїх творах. Вони використовують своє мистецтво, щоб привернути увагу до соціальних проблем та спонукати глядачів до дії. Вплив таких творів на глядачів може бути дуже значимим, оскільки вони можуть допомогти побачити проблему з іншого кута зору, збільшити свідомість та розуміння про проблему, що в свою чергу може сприяти до змін у суспільстві.

Художники можуть відображати соціальні проблеми у своїх творах різними способами - від сатиричних картин до серйозних портретів та фотографій. Ці твори можуть бути важкими для сприйняття, але вони можуть стати потужним засобом побудови свідомого та активного суспільства.

Таким чином, художники відіграють важливу роль у відображенні соціальних проблем та формуванні свідомих громадян. Їхні твори можуть допомогти нагадати про проблеми, які необхідно вирішувати та спонукати до дії для зміни на краще.

УДК 35.073.537

МЕТА ТА ЗАВДАННЯ ДЕРЖАВНОГО УПРАВЛІННЯ В ТРАНСПОРТНІЙ ГАЛУЗІ

Ірина ДАНИЛОВА

Діяльність транспорту базується на правових, економічних, організаційних і соціальних засадах, визначених законами, кодексами, статутами та іншими державними й міжнародними нормативними актами.

Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами транспорту, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на транспорті України, є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Роль і значення транспорту закріплено статтею 1 Закону України “Про транспорт” від 10 листопада 1994 р., в якій визначається, що транспорт є однією з найважливіших галузей суспільного виробництва, яка покликана задовольняти потреби населення та суспільного виробництва в перевезеннях.

Розвиток і вдосконалення транспорту здійснюється відповідно до національної програми з урахуванням його пріоритету та на основі досягнень науково-технічного прогресу і забезпечується державою.

Державне управління транспортом – це врегульована нормами права юридична владна діяльність органів виконавчої влади і місцевого самоврядування в межах своєї компетенції, яка спрямована на задоволення в повному обсязі матеріальних і культурних потреб суспільства та зміцнення обороноздатності країни.

Державне управління в галузі транспорту має забезпечувати:

своєчасне, повне та якісне задоволення потреб населення і суспільного виробництва в перевезеннях та потреб оборони України;

захист прав громадян під час їх транспортного обслуговування;

безпечне функціонування транспорту;

додержання необхідних темпів і пропорцій розвитку національної транспортної системи;

захист економічних інтересів України та законних інтересів підприємств та організацій транспорту та споживачів транспортних послуг;

створення рівних умов для розвитку господарської діяльності підприємств транспорту;

обмеження монополізму та розвиток конкуренції;

координацію роботи різних видів транспорту;

ліцензування окремих видів діяльності в галузі транспорту;

охорону навколишнього природного середовища від шкідливого впливу транспорту;

Державне управління діяльністю транспорту здійснюється шляхом проведення та реалізації економічної (податкової, фінансово-кредитної, тарифної, інвестиційної) та соціальної політики, включаючи надання дотацій на пасажирські перевезення.

Місце і роль транспорту у суспільному виробництві визначає необхідність його пріоритетного розвитку, державної підтримки в задоволенні його потреб у транспортних засобах, матеріально-технічних і паливно-енергетичних ресурсах.

Державне управління галузі транспорту здійснюють: Міністерство інфраструктури України, місцеві Ради народних депутатів та інші спеціально уповноважені на те органи відповідно до їх компетенції.

Основним призначенням державного управління є здійснення виконавчої влади, у процесі якої реалізуються завдання, функції та інтереси держави. Разом з тим для безпосереднього управління галузями економіки, соціально-культурної сфери та адміністративно-політичною діяльністю характерною є розпорядча діяльність. Виконавча і розпорядча діяльність органів виконавчої влади має свої характерні риси:

- по-перше, ця діяльність має загальнодержавний характер і охоплює найбільш важливі сторони життя суспільства;

- по-друге, ця діяльність спрямована на виконання законів України, інших нормативних актів, а також міжнародних правових актів;

- по-третє, ця діяльність носить організаційний зміст, за допомогою якого здійснюється безперервний, постійний і цілеспрямований вплив на волю громадських колективів з метою регулювання і координації їх спільної прані;

- по-четверте, ця діяльність носить юридично-владний розпорядчий характер.

Законодавством України визначені мета і завдання державною управління в галузі транспорту на принципах, закріплених Конституцією України і досить повно висвітлених в юридичній літературі.

Управління в галузі транспорту має забезпечувати своєчасне, повне та якісне задоволення потреб населення і суспільного виробництва в перевезеннях та потреб оборони України; захист прав громадян під час їх транспортного обслуговування; безпечне функціонування транспорту; додержання необхідних темпів і пропорцій розвитку національної транспортної системи; захист економічних інтересів України та законних інтересів підприємств і організацій транспорту і споживачів транспортних послуг; створення однакових умов для розвитку господарської діяльності підприємств транспорту; обмеження монополізму та розвиток конкуренції; координацію роботи різних видів транспорту; ліцензування окремих видів діяльності в галузі транспорту та охорону навколишньою природного середовища від шкідливого, впливу транспорту (ст. 3 Закону України «Про транспорт»).

Таким чином, під державним управлінням розуміється організаційно-владна виконавчо-розпорядча діяльність органів державного управління, яка функціонує на основі і для виконання законів та перебуває у повсякденному практичному здійсненні функцій держави.

Нормальне і безпечне функціонування транспортної системи, як однієї з найскладніших галузей виробництва, можливе лише за умови відповідного державного регулювання, всебічної державної фінансової, економічної, соціальної та адміністративної підтримки.

УДК 504.4

БАГАТОРІЧНІ ЗМІНИ ОРГАНІЧНИХ РЕЧОВИН РІЧКИ ХАДЖИДЕР

Марія ДАУС

Метою роботи є характеристика басейну, дослідження режиму кисню та органічних речовин річки Хаджидер. Завдання роботи: описати багаторічні зміни кисню та біогенних речовин. Гідрохімічні дослідження мають виключне значення для розробки заходів з охорони вод від забруднення в результаті господарської діяльності. Тому дана робота є актуальною.Об’єктом дослідження є гідрохімічні показники річки Хаджидер. Річка протікає територією Одеської області, бере початок у Молдові (5 % довжини) та впадає в озеро-лиманХаджидер, що є частиною Тузловських лиманів.Для виконання роботи використовувались дані спостережень за хімічним складом води Відокремленого підрозділу Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор’я та нижнього Дунаю «Причорноморський центр водних ресурсів та ґрунтів» за період з 2003 по 2018 роки. Спостереження проводилися один раз на квартал на посту р. Хаджидер – с. Сергіївка.

Басейн річки розташований в межах Бессарабського плато та Причорноморської рівнини. Верхня частина водозбору розташована в зоні ковильно-різнотравних степів, середня і нижня - в зоні ковильно-типчакових степів. Велика частина водозбору розорана (91%). Річка відноситься до типу річок з переважанням снігового живлення (85% річного стоку проходить навесні); у окремі малосніжні роки у формуванні стоку значна питома вага належить дощовим водам. У деякі роки річка пересихає (ґрунтове живлення дуже незначне). Природний режим річки спотворений регулюючим впливом гребель і забором води на зрошення, а на пригирловій ділянці – згіно-нагіними явищами з боку оз. Хаджидер.

Однією з найважливіших хімічних характеристик водного середовища, яка визначає її якість, є наявність у воді органічних речовин. Фактично, у водному середовищі містяться всі органічні речовини, які входять до складу рослинних і тваринних організмів. Крім того, органічна речовина надходить у поверхневі води з поверхневим стоком, скидами промислових та комунально-побутових підприємств. Одним з основних показників при оцінці вмісту органічної речовини є наявність або відсутність у воді вільного кисню. Чим більша ступінь забруднення водного середовища органічними речовинами, тим більша кількість кисню витрачається на їх деструкцію і розкладання, і тим менше залишається його у воді. Кисневий режим р. Хаджидер – с. Сергіївказа 2003 – 2018 роки показано на рис.1. Бачимо, що у деякі періоди, особливо у 2 та 3 кварталах, вміст кисню у воді знижувався нижче 4 мг/дм3, що мало негативний вплив на живі організми.

Рис.1 – Кисневий режим р. Хаджидер – с. Сергіївказа 2003 – 2018 роки

Для кількісної оцінки вмісту органічної речовини у воді р. Хаджидер використані показники 5-ти добового біохімічного споживання кисню (БСК5). Непрямим показником, який може характеризувати зміну вмісту органічних речовин є вміст завислих речовин (табл. 1).В природних водах азот перебуває у вигляді неорганічних та різноманітних органічних сполук. Неорганічні сполуки представлені амонійними (NH4+), нітритними (NO2-) та нітратними (NO3-) іонами (табл. 1) [1].

Таблиця 1 – Емпірична ймовірність випадків перевищення ГДК (%) для рибогосподарського використання у пункті р. Хаджидер – с. Сергіївказа 2003 – 2018 роки

Речовина	Кількість спостережень	ГДКРБ, мг/дм3	Сі ≤ ГДК	Сі > 1-10 ГДК	Сі ≈ 10 -50 ГДК	Сі> 50ГДК
Розчинений кисень, мгО2/дм3	60	4	65,00	35,00	-	-
БСК5, мгО2/дм3	61	3	42,62	52,46	4,92	-
ХСК, мг/дм3	60	15	1,67	51,67	45,00	1,67
Нітрати, мг/дм3	61	40	52,46	47,54	-	-
Нітрити, мг/дм3	61	0,08	11,48	62,30	21,31	4,92
Азот амонійний, мг/дм3	61	0,5	78,69	18,03	3,28	-
Завислі речовини, мг/дм3	61	20	4,92	67,21	26,23	1,64

Висновки. За всіма органічними речовинами спостерігаються перевищення концентрацій від 18,03 % до 67,21 % випадків. Гідрохімічні дослідження використовуються для розробки заходів з охорони вод від забруднення в результаті господарської діяльності.

Література.

1. Гідроекологічний стан басейну річки Рось / В.К. Хільчевський, С.М. Курило, С.С. Дубняк та ін. ; за ред. В.К. Хільчевського. - К. : Ніка-Центр, 2009. - 116 с.

УДК 629.5.012:303.722.29

ВИЗНАЧЕННЯ ОСНОВНИХ ХАРАКТЕРИСТИК БАЛКЕРІВ

З ВИКОРИСТАННЯМ ФАКТОРНОГО АНАЛІЗУ

Олександр ДЕМІДЮК, Михайло КОСОЙ, Анастасія ЗАЄЦЬ

Одним із шляхів, які дозволяють отримати обґрунтовану інформацію про характеристики судна на початковому етапі проектування, є спосіб проектування за прототипом. Вибір прототипу зазвичай здійснюється експертом або групою експертів на підставі наявного досвіду, знань, доступної інформації з об'єкту, який викликає зацікавленість.

Вибір експерта часто базується на суб’єктивній оцінці оптимальності обраних характеристик. Спроби з'ясувати ці оптимальні якості і характеристики простим порівнянням технічних параметрів суден, як правило, не призводять до успішних результатів через дуже складну структуру взаємного впливу цих параметрів [1]. Тому актуальною задачею для з'ясування зв'язку досліджуваних характеристик буде використання математичних методів обробки статистичних даних [2, 3, 4].

Метою дослідження є визначення основних характеристик судна методом Факторного аналізу статистичних даних, та розробка алгоритму використання Факторного аналізу для вирішення задач визначення основних характеристик судна на початкових етапах проектування. Найбільш перспективним методом з'ясування оптимальних експлуатаційних якостей та/або економічних характеристик є стохастичний факторний аналіз. Робоча гіпотеза дослідження полягає у тому, що оптимальність характеристик судна присутня прихованим чином і укладена в комбінації технічних параметрів судна (безрозмірних комплексах) − визначальних факторах.

Задача визначення параметрів проектованого судна в першому наближенні формулюється наступним чином: на першому етапі в результаті аналізу статистичних даних суден-прототипів знайти такі комбінації спостережуваних параметрів, які дозволяють виявити характеристики і якості судна, яке проектується, оптимальні в певному сенсі; другий етап пов'язаний з предметним аналізом та інтерпретацією знайдених комбінацій-факторів.

Для аналізу були обрані характеристики 32 балкерів – суден для перевезення масових вантажів навалом [5].

Використання методу факторного аналізу ґрунтується на загальній теоремі алгебри матриць, а саме будь яку невироджену матрицю можна представити в канонічній формі , де – матриця компонентів власних векторів М, – діагональна матриця власних чисел М. Якщо інтерпретувати М як кореляційну матрицю n параметрів статистичних даних , то матриця буде кореляційною матрицею деяких статистично незалежних величин , які пов’язані із параметрами лінійною залежністю

(1)

Діагональні елементи є дисперсії , а матриця є матриця коефіцієнтів .

В роботі прийняті наступні позначення безрозмірних параметрів:

Тут L,B,H,T – головні розміри судна – довжина, ширина, висота борту і середнє заглиблення відповідно, м; Db – вага судна при повному завантаженні, т; Dn – вага порожнього судна, т; P – потужність сумарна головної рушійної установки, кВт; V – швидкість найбільша, вуз.; g = 9,81 гравітаційна константа, м/с2; вагова щільність морської води.

Прийняті до обробки параметри , що узгоджується з основним принципом теорії розмірностей і може бути інтерпретовано як деяка якість конструкції судна, або як його експлуатаційна якість Кореляційна матриця параметрів , де N – довжина вибірки, розраховується за формулою

(2)

Використання методу головних компонент передбачає статистичну незалежність факторів , тоді матриця матиме вигляд

(3)

Таким чином, треба знайти власні вектори та власні числа матриці методами матричної алгебри і отримати матрицю .

Ранжування власних значень матриці за величиною від більшого до меншого визначає значимість впливу кожного фактору на параметри судна: чим більше власне значення , тобто дисперсія фактору , тим він інтенсивніше впливає на значення параметра в статистичної залежності.

Методи статистичної оцінки значущості цього впливу дозволяють не брати до уваги фактори що слабо проявляються, і тим спростити та зробити доступним для огляду предметний аналіз вибірки суден. Статистичний зв'язок фактору та параметра враховується оцінкою за t-критерієм Стьюдента значень їх матриці кореляцій. Статистична залежність відображається матрицею інцидентності.

Знайдені значення факторів для суден дозволяють зробити угруповання. Метод цього угруповання полягає в наступних кроках: задати інтервали зміни значень обраних факторів; згрупувати судна вибірки за сукупними значеннями факторів; вибрати найбільш численні групи і помітити для них інтервали значень факторів (численність в групі свідчить про спільну для суден групи не проявлену якість); якщо m – число прийнятих факторів, а n – число параметрів, і n> m, то з n невідомих величин буде лише (n-m) незалежних, інші зв'язані співвідношеннями для факторів з прийнятими значеннями. Незалежні параметри вибираються за результатами предметного дослідження, а залежні, в силу необхідності, будуть визначатися таким чином, що забезпечать деяку оптимальну якість судна.

В процесі роботи розрахована матриця інцидентності вибіркової групи балкерів яка показала, що при мінімальній кількості факторів найбільш інформативним буде вибір факторів , і .

Аналіз даних, що отримані за розробленою методикою, показує, що судна одних розробників дійсно групуються за значенням комплексів факторів, що не суперечить висунутої вище гіпотези про наявність успішних алгоритмів, якими користуються розробники проектів суден. У випадку коли конструкторське бюро не має свого оригінального алгоритму визначення основних характеристик проектованого судна на початковому етапі проектування або немає доступу до існуючих алгоритмів, використання описаної методики факторного аналізу має допомогти з визначенням основних факторів які впливають на якість проектування. Далі можливо застосування більш тонких механізмів оптимізації проекту за обраними економічними та технічними параметрами.

Література:

1. А.Н. Вашедченко. Автоматизированное проектирование судов. «Судостроение», Л.:, 1985, 160 с.

2. В.А. Некрасов, Н.Н. Кабанова Задача функционирования судна, эксплуатирующегося на незакрепленных линиях перевозок, в проблеме его проектирования. Сборник научных трудов НУК, 2008. Вип. №6 (423). С 35-40.

3. Н.Н. Кабанова. Решение стохастической задачи оптимизации характеристик трампового судна. Вестник ОНМУ, 2012. Вип. №34. С 172-183.

4. М.Э. Францев Использование численных методов при реализации задачи параметрического проектирования композитного промыслового судна для прибрежного лова. Судостроение. №4. 2014. С 30-34.

5. Ю. М. Ларкин, А. Ф. Онищенко Особенности проектирования балкеров. Вісник ОНМУ, 2015. Вип. № 3. С. 219-228.

УДК 338.487

Вплив футбольного туризму на світову економіку

Софія Деревянкіна, Євгенія Гордієнко,

Валентина Олійник

Футбольний туризм відіграє значну роль у світовій економіці, оскільки він приваблює мільйони шанувальників у всьому світі та генерує багатомільярдний дохід. За даними Всесвітньої туристичної організації (UNWTO), футбольний туризм становить близько 40% загального обсягу спортивного туризму, що приблизно відповідає 2,2% світового ВВП [1].

Так, наприклад, Київ, в ході проведення Євро-2012, поповнив бюджет майже на 100 млн. Статистика охоплює кошти, які надійшли від готельно-ресторанної справи, продажу ліцензій на право торгувати алкоголем і тютюном. Також за рахунок туристичного збору місто заробило на третину більше, ніж за той самий період минулого року. П'ять матчів Євро-2012 в Донецьку відвідали 300 тисяч людей. Визначення міста, як приймаючого, дало потужний економічний і технологічний поштовх у розвитку міської і спортивної інфраструктури [2].

Нове дослідження Національного туристичного агентства Visitbritin демонструє зростаючу роль футболу у залученні в’їздного туризму до Великобританії та збільшення витрат відвідувачів. Так у 2019 р. країну відвідали 1,5 млн. туристів, в тому числі і футбольних вболівальників. Звіт агентства «Футбольний туризм у Великобританії» показує, що іноземні відвідувачі, які вирушили на футбольний матч, витратили в цілому 1,4 млд. фунтів по всій Великобританії під час поїздки в 2019 році, що на 84% більше, ніж у 2011 році. Туристи, які відвідували футбольні матчі, також і витрачали більше ─ на 31%, в порівнянні з середньостатистичними даними, і тривалість подорожі також збільшилась. Футбол також зайняв перше місце у 2019 році як найпопулярніший спортивний захід для іноземних туристів у Великобританії [3].

За дослідженням Deloitte 2023 року, загальний дохід топ-20 клубів, у сезоні 2021/22, становив 9,2 млд. євро, що на 13% більше у порівнянні з 8,2 млд. у сезоні 2020/21 року.

Таке зростання було спричинене відвідуванням шанувальників після двох сезонів Ковиду. Дана ситуація сприяла поверненню загального розподілу клубних доходів допандеологічному рівню: 20 найкращих клубів у сезоні 2021/22 отримали 15% своїх доходів від матчів, 44% від трансляцій та 41% від комерційних джерел. Крім того, загальний комерційний дохід збільшився на 8% (з 3,5 млд. євро до 3,8 млд. євро) [4]

Катар виділив сотні мільярдів доларів на підготовку країни до чемпіонату світу з футболу 2022 року. Вболівальники витратили на стадіонах на 39% більше, ніж на ЧС-2018. Відвідувачі із Саудівської Аравії, США, Обʼєднаних Арабських Еміратів, Мексики та Великої Британії витратили найбільше грошей [5].

Футбольний туризм став значним чинником у світовій економіці протягом останнього десятиліття. Багато людей відвідують інші країни, щоб переглянути футбольні матчі, і це має безліч економічних наслідків.

По-перше, футбольний туризм стимулює розвиток індустрії готельно-ресторанного бізнесу, створюючи нові робочі місця.

По-друге, великі події, такі як Чемпіонат світу з футболу чи ЄВРО, можуть залучати мільйони туристів до країн-організаторів, що значно збільшує звичайний туристичний потік та приносить вагомий фінансовий дохід у бюджет країни.

По-третє, футбольний туризм є привабливим для інвесторів.

Зрештою, футбольний туризм має культурно-пізнавальне значення для країн та окремих локацій, що значно підвищує їх профіль, культурний статус й призводить до налагодження нових торговельних та культурних зв'язків між країнами.

Таким чином, футбольний туризм став важливим фактором у світовій економіці, створюючи нові робочі місця, залучаючи інвестиції та збільшуючи туристичний потік у різні регіони світу.

Список літератури

1. Спортивний туризм. Звіт. URL: https://www.unwto.org/ru/node/10067

2. Євро-2012: гра тільки починається URL: https://www.bbc.com/ukrainian/entertainment/2012/07/120702_euro_output_rl.ap

3. Visit Britain research highlights football’s importance in boosting inbound tourism. URL: https://www.visitbritain.org/visitbritain-research-highlights-footballs-importance-boosting-inbound-tourism

4. Deloitte Football Money League 2023. URL: https://www2.deloitte.com/uk/en/pages/sports-business-group/articles/deloitte-football-money-league.html

5. Уболівальники ЧС у Катарі витратили на стадіонах на 39% більше, ніж на попередньому чемпіонаті в Росії. URL: https://forbes.ua/news/ubolivalniki-chs-u-katari-vitratili-na-stadionakh-na-39-bilshe-nizh-na-poperednomu-chempionati-v-rosii-22122022-10682

УДК ЗЗ8.48

Туристичні послуги в мережі internet

Анастасія Джуматій, Валентина Олійник

На сферу послуг та сферу промислового виробництва, на їх форми та методи процесу роботи підприємств, мають значний вплив такі чинники, як розвиток Інтернету та інших сучасних інформаційних технологій. За останні десять років всі способи обміну інформації очолив саме Інтернет. Його роль, як комунікаційного каналу, є провідною, якщо справа безпосередньо стосується швидкості та зручності управління даними [4].

Активно застосовується Інтернет і в туристичному бізнесі. Він відкриває такі переваги, що сприяють всебічному розвитку туристичному бізнесу:

- дозволяє швидко шукати та розміщувати «гарячі тури», місця в готелях, бронювати квитки;

- рекламувати бізнес на широку аудиторію, цілодобово та максимально ефективно;

- економити кошти, особливо, коли мова йде про зв’язок з іноземними партнерами, транспортними компаніями, туроператорами, готелями тощо;

- повідомляти про знижки, економічну та політичну ситуацію країн-партнерів, зміни законодавства, що стосуються туризму, тощо [1].

Сучасні умови роблять інтернет економічно вигідним з усіх сторін, починаючи від обміну даних між споживачем та постачальником різноманітних туристичних послуг, закінчуючи репрезентацією компанії, або будь-якої конкретної пропозиції для вражаючої кількості потенційних клієнтів.

Переваги використання інтернет-ресурсів туристичними підприємствами:

- надання послуг стає значно легшим за рахунок автоматизації;

- «онлайн-консультації» з клієнтами;

- бронювання квитків та продаж турів безпосередньо через мережу;

- зв’язок з бізнес-партнерами;

- створення сайтів, інтернет-порталів, баз даних тощо.

Основні характеристики Інтернету що зумовлюють доцільність використання туристичними підприємствами [2]:

- розповсюдженість мережі не зумовлюється будь-якими кордонами, що фактично, робить його використання необмеженим;

- доступність у будь який час доби;

- можливість розмістити необмежену кількість інформації, незалежно від того, чи це продавець, чи споживач;

- комунікація між людьми в режимі реального часу, а також інтерактивність сайтів;

- використання електронної пошти, веб-сторінок, соціальних мереж тощо;

- відносно дешева реклама;

- можливість отримання певних статистичних даних, що базуються на кількості запитів, іншими словами, попиту на послугу, а це, в свою чергу, відкриває простір і для інших маркетингових досліджень;

- інтернет-розрахунки;

- електронний туризм;

- удосконалення роботи інформаційних логістичних систем.

Практично усі вікові категорії та верстви населення беруть активну участь у розвитку та користуванні мережею Інтернет, в першу чергу задля отримання певної інформації. В мережі Інтернет туристичний сегмент характеризується різноманітністю та динамікою зростання. Туристичних порталів та сайтів туристичних компаній, за останні роки стало більше, а це підвищує інформованість туристів.

Таким чином, збільшення користувачів мережі, провокує підвищення темпів розширення та розвитку як туристичної сфери світу, так і туристичної сфери України та окремо взятих її підприємств [3].

Список літератури:

Мельниченко С. Вплив інформаційних технологій на маркетинг туристичних підприємств // Вісник КНТЕУ. 2007. №5.

Савіна Г.Г., Яковенко О.В. Сучасні технології забезпечення інформаційного потенціалу підприємства / Рушійні сили розвитку бізнесу в умовах ринкової взаємодії: Монографія. – Херсон. ХНТУ МОН України, Вид-во ПП Вишемирський В.С., 2014. – 232 с., С. 12-19.

Мельниченко С. В. Інформаційні технології в туризмі: теорія, методологія, практика : монографія. К. : КНТЕУ, 2008. 493 с.

Вплив інтернет ресурсів на надання послуг туристичними підприємствами URL: http://surl.li/fyvlz

УДК 81:37.015.31: 378.147

ОСОБЛИВОСТІ РЕАЛІЗАЦІЇ ІНФОРМАЦІЙНОГО ОСВІТНЬОГО ПРОСТОРУ ПРИ ВИВЧЕННІ МОВНИХ ДИСЦИПЛІН У ТЕХНІЧНИХ ЗВО

Оксана ДЗИНГЛЮК

Нові методи навчання, широке застосування інформаційних технологій –ці принципи є підґрунтям для впровадження в освітній простір стратегічних завдань щодо якості підготовки спеціалістів, які повністю відповідали б запитам сучасного інформаційного суспільства.

Саме тому високо кваліфікований викладач вищої школи повинен поєднувати у своїй діяльності глибоке знання предмету, традиційних і новітніх методик його викладання та мати інформаційно-цифрову компетентність.

Модернізація освітнього простору вимагає принципово нового бачення функцій освіти і ролі викладачів у цьому процесі.

Традиційні технології передбачали трансляцію готових знань. Традиційні методи навчання дозволяють доступно, систематично викласти великий обсяг матеріалу. Традиційна методика викладання мови враховує різні фактори навчання: джерела знань, рівень пізнавальної діяльності студентів, спосіб взаємодії викладача і студентів. Існування різних класифікацій у системі методів навчання свідчить про постійний науковий пошук, вивчення та теоретичне узагальнення педагогічного досвіду викладачів.

Сучасні дослідники О. Біляєв, В. Мельничайко, С. Караман є прихильниками таких напрямів у роботі викладача зі студентами: викладач розповідає – студенти слухають; викладач і студенти обмінюються думками з теми, формують визначення, правила; викладач організовує спостереження над мовними фактами і явищами з наступним колективним обговоренням; студенти самостійно здобувають знання за різним методичним матеріалом.

Сучасна освіта має випереджувальний характер, що гарантує спроможність майбутнього спеціаліста самостійно оволодівати необхідною актуальною інформацією та впроваджувати набуті навички у свою професійну діяльність в умовах швидких соціально-економічних змін. Такі інновації призводять до трансформації вимог до рівня підготовки молодих спеціалістів. Ці зміни стануть гарантією економічного, політичного, соціального, культурного розквіту нашої держави.

Дослідники інноваційних технологій (І. Бех, Л. Даниленко, І. Дачківська, А. Камінська, М. Кларін, І. Гавриляк, С. Гавриляк та ін.) виділяють такі особливості інноваційних технологій: субʼєктивний тип та характер взаємовідносин між здобувачами освіти та педагогом; діалогічний, демократичний та рефлективний стиль взаємодії, групові та колективні форми організації навчального процесу; проблемні, пошукові, евристичні та дослідницькі методи навчання; ефективні способи отримання та засвоєння інформації, що орієнтовані на пошуково-мисленнєву діяльність[2, 3].

У педагогіці термін «інновація» позначає нововведення, оновлення процесу навчання. Інноваційні технології містять такі підходи до викладання української мови:

– інтерактивні методи викладання;

– використання технічних засобів навчання (комп’ютерних та мультимедійних, мережі Internet) для контролю знань, зберігання і використання навчальних матеріалів.

Оволодіння викладачем сучасними цифровими та інформаційними технологіями та їх застосування у власній професійної діяльності є запорукою успішної підготовки востребуваних спеціалістів сучасного суспільства. Інформаційно-цифрова компетентність передбачає впевнене, а водночас критичне застосування інформаційно-комунікаційних технологій для створення, пошуку, обробки, обміну інформацією на роботі, в публічному просторі та приватному спілкуванні, а також передбачає інформаційну й медіаграмотність, роботю з базами даних, навички безпеки в Інтернеті та розуміння етики роботи з інформацією [1, С.11].

Незважаючи на усі переваги використання інформаційно-цифрового простору в освітній діяльності існують певні труднощі щодо використання інформаційно-комунікаційних технологій в освітньому процесі та формування у молодих спеціалістів професійної компетентності: накопичення великої кількості інформації та необхідність вміти структурувати дані та здійснювати швидкий документообіг з колегами, студентами, методистами; необхідність мати постійний онлайн доступ до всіх своїх даних, а також необхідність організації спільної онлайнової роботи над проєктами, контроль виконання завдань домашньої (самостійної) роботи з іншими учасниками освітнього процесу, недостатня цілісність методичних та дидактичних підходів в організації цього процесу в умовах неухильного розвитку інформаційно-комунікаційних технологій. Тому, важливим для продуктивної та методично грамотної діяльності майбутнього фахівця в сучасних умовах постає необхідність упровадження в освітній процес інформаційно-комунікаційних технологій, що отримали свій розвиток на початку ХХІ століття. В умовах сучасного освітнього середовища найбільш дієвими стають принципи змішаного навчання, коли викладач вже не є головним джерелом інформації, а основним стає обговорення матеріалу, опанованого за допомогою цифрових технологій та закріпленого за допомогою системи завдань, підготовлених викладачем.

За допомогою різних цифрових сервісів викладач має можливість запроваджувати різноманітні форми роботі зі студентами. Деякі відмінності можуть залежати від тих засобів, що їх використовує викладач: свій сайт, як комплекс інформаційних ресурсів, засоби хмароорієнтованих навчальних середовищ чи платформи для дистанційного навчання. Наприклад, для удосконалення професійних компетентностей викладачу доцільно супроводжувати виклад теоретичного матеріалу з певних тем створеними відеолекціями за допомогою сервісів YouTube. Їх можна поєднувати або заміняти мультимедійними презентаціями, виконаними в Power Point Online. За умови створення динамічних фрагментів (зображень, вправ, відео) підвищується ефективність засвоєння нових знань студентами.

Ресурс Google Translate – онлайновий перекладач – відіграє не останню роль у підготовці студентів до занять з української мови, за професійним спрямуванням зокрема. Проте необхідно систематично нагадувати про недосконалість онлайн перекладача при перекладі тексту, наголошувати на можливості лексичних, граматичних, стилістичних помилок; доцільно виділяти час на практичних заняттях для аналізу таких порушень на прикладах конкретних студентських робіт, корисною роботою вважаємо опрацювання завдань з редагування словосполучень, речень, підібраних текстів.

Не менш важливою складовою серед можливостей опанування української мови є позаурочна робота зі студентами, зокрема консультації. Їх ефективно проводити в режимі конференцій за допомогою Skype, Zoom тощо; для обміну повідомленнями між учасниками освітнього процесу активно використовується електронна пошта; потенційним джерелом методичного матеріалу залишається багатофункціональна платформа MOODLЕ.

Платформа Мооdle широко відома у світі, використовується більш ніж у 200 країнах. Мооdle дозволяє організувати навчання в процесі спільного вирішення навчальних завдань, здійснювати взаємообмін знаннями. Широкі можливості для комунікації – одна з найсильніших сторін Мооdle. Система підтримує обмін файлами будь-яких форматів – як між викладачем і слухачем, так і між самими слухачами. Сервіс розсилки дозволяє оперативно інформувати усіх учасників курсу або окремі групи про поточні події. Форум дає можливість організувати навчальний обговорення проблем, при цьому обговорення можна проводити по групах. До повідомлень у форумі можна прикріплювати файли будь-яких форматів. Чат дозволяє організувати навчальний обговорення проблем у режимі реального часу. Сервіси «Обмін повідомленнями», «Коментар» призначені для індивідуальної комунікації викладача та слухача: рецензування робіт, обговорення індивідуальних навчальних проблем. Мооdle дозволяє контролювати "відвідуваність", активність слухачів, час їх навчальної роботи в мережі.

Таким чином, перебудова змісту освіти у напрямку самореалізації особистості, формування внутрішньої мотивації та активізації навчальної діяльності, реалізації особистісного потенціалу в навчальній діяльності. Зважаючи на це, можливості цифрових технологій за системного застосування викладачем у навчальному процесі є вкрай необхідним і перспективним явищем.

Список використаних джерел:

1. Нова українська школа. Концептуальні засади реформування середньої школи:URL:http://mon.gov.ua/%D0%9D%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D0%BD%D0% B8%2020 16/12/05/konczepcziya.pdf

2.Гавриляк І.С. Ідеї становлення освітніх інновацій в сучасній Україні. Молодий вчений. 2018. №3.1. (55.1.) С. 23-26.

Грабовська С.Л. Інтерактивне навчання у вузі: проблеми і перспективи/С. Л. Грабовська //Вісник Львів. ун-ту. 2007. №15. С. 171-176.

УДК: 321.01

ORCID 0000-0002-7695-1414

ТРАНСФОРМАЦІЯ СОЦІАЛЬНИХ ІНСТИТУТІВ УКРАЇНИ

ЯК МЕХАНІЗМ СУСПІЛЬНОЇ ПРАКТИКИ ВТІЛЕННЯ

МОДЕЛІ НАЦІОНАЛЬНОЇ ДЕРЖАВНОСТІ

Олена ДИМОВА

Проблема будування національної державності нового формату, який буде відповідати новим викликам сучасності та створювати ефективні умови за-для конкурентно-спроможного суспільства – безпосередньо пов’язана зі функціонуванням головних соціальних інститутів. Найважливіші з них – держава, нація, релігія, сім’я, ідеологія, армія, право – надзвичайно інтенсивно проходять перевірку саме зараз, в умовах війни. Необхідно співвіднести світові тенденції зі поточним станом у вітчизняному суспільстві та перспективи подолання кризових процесів, які безпосередньо пов’язані зі необхідністю по-новому відбудовувати як функціонування соціальних інститутів, так й відродити глибинний зміст «правильного» українського суспільства, що буде відповідати національним очікуванням й архетипичному цілому.

Перш за все виникає необхідність нового визначення базової категорії економічного інституту – «приватна власність». На початку 2020 року у Давосі проходив 50-й саміт ВЕФ, на якому була розкрита тема стекхолдера (stakeholder), за якою соціальну відповідальність Клаус Шваб запропонував перенести від держави до корпорацій, що повинні слідувати політиці придбання максимального прибутку за-для всіх учасників вільного обміну, а не тільки акціонерам [6]. За думкою К.Шваба економіка нової соціальної системи повинна керуватися величезними монополіями, а приватна власність буде відходити, її місце тепер буде займати «економіка користування» [5]. Ці висловлювання спрямовані на радикальну трансформацію внутрішнього змісту інституту «приватна власність», який індустріальною системою був визначений як недоторканний. Наступний крок – це розуміння у якому вигляді буде створюватися саме економічний інститут в державі, якщо потребується трансформація інституту власності. Пересічний громадянин українського суспільства зіткнувся зі психологічним потрясінням, пов’язаним зі хрупкістю людського життя під час бомбардування й важливістю збереження його, а не приватної власності. Це приводить нас до зовсім іншої психологічної настанови щодо нерухомого й рухомого майна, яке швидко перестає бути зверх-цінністю у зрівнянні зі життям та здоров’ям. Але ця психологічна настанова буде перенесена на інтереси нації в цілому, що означає психологічну згоду з боку суспільства на націоналізацію стратегічно важливих галузей економіки, тоді як поточна ситуація – олігархізація крупного капіталу, який «грає на полі» транснаціональних інтересів, знищуючи національну безпеку.

Більш того, якщо прийняти твердження ідеологів стекхолдеровського капіталізму про необхідність встановлення єдиної планетарної держави зі загальним урядом, про потребу відмовитися від «темних релігійних світоглядів та етнічних вподобань..» [5], то здається, що сучасне становище основних соціальних інститутів – держави, нації, релігії, ідеології – потребують суттєвої трансформації внутрішнього змісту й, відповідно цьому – інших зовнішніх форм.

Чи потребує цього сьогоднішнє українське суспільство? Здається, громада ще може використати певні ресурси кожного зі визначених соціальних інститутів. Так, українці дуже високо оцінюють спроможність власних збройних сил та військовий талант нації, що свідчить про не просто необхідність існування одного з головних соціальних інститутів держави, а швидкий рівень спроможності трансформувати нові знання у ефективну військову тактику та стратегію, тобто модернізацію соціальної практики (довіра до Збройних Сил України – 92,5% опитаних, добровольчих батальйонів – 85,5%, Національної гвардії України – 84%, [4]. Це також свідчить про високий рівень довіри у міжособистісних та родинних зв’язках (майже 30% респондентів відповіли, що саме родина та кохані надавали сили пережити ці складні часи [4]) та повагу до різноманітних недержавних спільнот [3]. Інші інститути держави не функціонують відповідно до сучасних потреб, що свідчить про необхідність трансформації, пошук нових форм соціальної практики чи ліквідацію [4]. Таким чином, можна визначити наступні тенденції: сплеск національної єдності та підтримки інститутів, що виконують функції зовнішньої та внутрішньої безпеки, та високий рівень незадоволення роботою інших політичних інститутів, які, з точки зору громадян, повинні негайно знайти нові засоби ефективної практики по забезпеченню соціального захисту [4]. Це свідчить про відсутність альтернативи державі як структурі, що повинна встановити внутрішню й зовнішню безпеку, високий рівень претензії щодо низької ефективності трьох гілок влади, але не спостерігається психологічної настанови громадян перенести відповідальність на міжнародні структури.

Цікаві результати щодо релігійного інституту – частка громадян, які визначили себе віруючими зросла, що є наслідком визнання позитивної ролі церкви у житті громадян (59%) та впевненість у тому, що її першочергове завдання – психологічна допомога (54%) [1]. Стає вочевидь, що українці інтуїтивно шукають внутрішню гармонію та впевненість у важкі часи у такому традиційному інституті як релігійний, який, на відміну від інституту практикуючих психологів, спроможній надати відповіді на екзистенційні питання не окремої людини, а буття всього Універсуму.

Наступний головний соціальний інститут – ідеологічний – здається найбільш проблематичний з точки зору ефективності в українському просторі. Руйнування СРСР підірвало довіру до лівих ідеологій взагалі, але класичні поняття лібералізму також не отримали достатнього панування в українській свідомості (тільки 4% прибічників ліберальної ідеології та 7% соціал-демократичної), тому й не дивно, що більш, ніж 48% респондентів не бажають визначити себе як прихильника певної суспільно-політичної ідеології чи взагалі розглянути можливість ознайомитися та обрати певний політичний курс держави [2]. Це характеризує ситуацію вкрай не ефективної роботи такого інституту як політичні партії, що повинні функціонувати на засадах ідеологічної платформи. Цілком ймовірно, що ці форми є застарілими й таким чином виникає необхідність шукати інші засади за-для раціоналізації уявлення соціальної справедливості в українському суспільстві.

Найефективніший зі соціальних інститутів сьогодні – інститут нації, яка в сучасних умовах, все ж таки більш культурно-соціальна структура, ніж біологічно-соціальна. Високий рівень поваги щодо культурних цінностей, демонстрація єдності у засобах збереження національної самоідентифікації й власного державного будування, повага до пам’яті предків й творчо-яскраві моделі сучасної культури, – все це свідчить про потужний потенціал цього соціального інституту у найближчому майбутньому, якщо нація спроможна буде подолати деякі тенденції небезпечного трайбалізму й замкнутого контуру самозакоханості.

Література:

Війна і Церква. Церковно-релігійна ситуація в Україні 2022р. (листопад 2022р.) Український центр економічних та політичних досліджень ім. О.Разумкова. URL: https://razumkov.org.ua/napriamky/sotsiologichni-doslidzhennia/viina-i-tserkva-tserkovnoreligiina-sytuatsiia-v-ukraini-2022r-lystopad-2022r (дата звернення 21.02.2023)

Оцінка громадянами ситуації в країні, довіра до соціальних інститутів, політико-ідеологічні орієнтації громадян України в умовах російської агресії (вересень–жовтень 2022р.): Український центр економічних та політичних досліджень ім. О.Разумкова. URL: https://razumkov.org.ua/napriamky/sotsiologichni-doslidzhennia/otsinka-gromadianamy-sytuatsii-v-kraini-dovira-do-sotsialnykh-instytutiv-politykoideologichni-oriientatsii-gromadian-ukrainy-v-umovakh-rosiiskoi-agresii-veresen-zhovten-2022r (дата звернення 21.02.2023)

Підсумки-2022: Під синьо-жовтим прапором свободи! (грудень 2022р.): Український центр економічних та політичних досліджень ім. О.Разумкова. URL: https://razumkov.org.ua/napriamky/sotsiologichni-doslidzhennia/pidsumky2022-pid-synozhovtym-praporom-svobody-gruden-2022r (дата звернення 21.02.2023)

Політичні підсумки 2022 року: оцінка громадянами ситуації в країні та дій влади, довіра до соціальних інститутів (грудень 2022р.): Український центр економічних та політичних досліджень ім. О.Разумкова. URL: https://razumkov.org.ua/napriamky/sotsiologichni-doslidzhennia/politychni-pidsumky-2022-roku-otsinka-gromadianamy-sytuatsii-v-kraini-ta-dii-vlady-dovira-do-sotsialnykh-instytutiv-gruden-2022r

Schwab K., Malleret T. Covid-19: The Great Reset. URL: https://straight2point.info/wp-content/uploads/2020/08/COVID-19_-The-Great-Reset-Klaus-Schwab.pdf

The 2021 Just 100. Forbes. 2021. URL: https://www.forbes.com/just-companies/#4ab3b2782bf0 (дата звернення 21.02.2023)

УДК 159.99

ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ У ОСОБИСТОСТІ ОРІЄНТУВАННЯ НА УСПІХ

Олена ДІКОЛЬ-КОБРІНА

Актуальність теми. Реальність останніх років стимулює появу нових орієнтирів у системі культурних цінностей та норм поведінки, розвиток нових потреб, формування нових цілей.

Серед українських вчених, що вивчали різні аспекти поведінки особистості та її орієнтування на успіх можна відзначити роботи таких дослідників: І. І. Ткачук (дослідження проблеми успіху особистості в діяльності); Д. С. Цибенко (дослідження домінуючих установок особистості та їх вплив на успіх); В. Ю. Вінков (вивчення особливостей вироблення молоддю уявлень про життєвий успіх); А. І Іващенко (дослідження професійної рефлексії як механізм успіху та саморозвитку); К. С. Чучиліна (вивчення чинників успіху молодих фахівців) та ін.

Формування у людини орієнтування на успіх значною мірою визначається її ставленням до діяльності, особливостями її особистості, індивідуальними особливостями психічних процесів та властивостей, що найбільш повно та адекватно розкриваються в умовах будь-якої діяльності. Незважаючи на існуючу кількість робіт, присвячених вивченню різних аспектів орієнтування особистості на успіх, не достатньо уваги приділяється вивченню впливу психологічних особливостей на орієнтацію на успіх.

Орієнтація на успіх (прагнення досягнення успіхів) також є однією з форм соціальної поведінки, від якої залежать життєві успіхи людини та її доля в сучасному високо конкурентному суспільстві. Це орієнтація особливо посилилося у XX ст. і характеризує ринкову економіку, багатьох успішних у світі ділових людей, чия підвищена соціальна активність, що з потребою досягнення успіхів, забезпечує їх особисті досягнення і високі темпи соціально-економічного зростання відповідних країн.

Орієнтація на успіх пов'язана із соціальною природою людини, із проявом її сутнісного початку. Для нормального психологічного розвитку особистості можливо за динамічної рівноваги двох взаємозалежних сторін її життєвого процесу, у яких виявляються тенденції взаємодії особистості із суспільством: «включеність» до соціуму та «відокремлення» від нього, тобто злитися із спільністю, бути єдиним із нею, але в той же час виділитися, бути поміченим у своїх діях, визнаним. Протиріччя між цими тенденціями ставить основні соціально-психологічні параметри проблеми орієнтації на успіх особистості [3].

Прагнення успіху розглядається сучасною психологією як одна з фундаментальних потреб людини, яка відображає бажання людини бути визнаним суспільством, отримати високу оцінку своїх дій та результатів [1]. А успішність описується як стан, що є результатом або передчуттям досягнення успіху, як сприятливий чи благополучний результат діяльності. Обидва терміни відображають позитивні очікування, що виявляються в емоційних реакціях, що переживаються людиною, пов'язаних з досягненням бажаного результату [3].

Багато відомих філософів, соціологів і психологів представляли історію формування орієнтації на успіх як концентрований вираз духу всієї західної цивілізації. У вітчизняній психологічній науці донедавна розглядалися певні прикладні аспекти проблеми успіху.

Орієнтація на успіх - це усвідомлена і цілеспрямована поведінка, спрямована на реалізацію суспільних вимог (норм, цінностей, стандартів) та оцінювана виходячи з них.

Поведінка, спрямована на успіх, є приватним видом людської діяльності. Даний тип поведінки служить засобом та продуктом розвитку особистості, відбиваючи її, відтворює та змінює одночасно. Індивідуальна поведінка, що орієнтована на успіх, визначається здібностями, диспозиціями до досягнень, їх мотивами. Істотну роль виникненні цілеспрямованої поведінки і орієнтації на успіх грають особистісні структури особистості, оцінка досягнутого [2].

У психології проблема орієнтації на успіх найбільш досліджена у тих проблеми мотивації досягнень. Розроблено (визнана класичною) формула, що характеризує поведінку, що орієнтована на досягнення мети, що визначається алгебраїчною сумою двох тенденцій - прагнення до успіху та прагнення уникати невдачі. При цьому тенденція прагнення успіху визначається як функція мотиву прагнення успіху, суб'єктивної ймовірності досягнення успіху та спонукальної цінності до успіху. Мотив прагнення успіху сприймається як стійка диспозиція особистості переживати гордість і задоволення при досягненні успіху. У аналогічній формулі розкривається прагнення уникнення невдачі. Аналіз запропонованої формули показує ідентичність її складових визначенню орієнтації, і, можна сказати, що орієнтація на досягнення мети є сумою двох орієнтації — орієнтації на успіх і орієнтації на уникнення невдачі [4].

До психологічних особливостей особистості, що впливають на формування орієнтації на успіх відносять схильність до ризику, залучення до активної діяльності, очікування більш високих результатів та висока оцінка цих результатів, рівень задатків та здібностей до цілеспрямованої поведінки та інтелектуальної діяльності, ступінь розвитку афективно-вольової сфери; рівень самоусвідомлення особистості, ставлення до свого Я і не-Я, міра довіри до світу і себе, особливості системи оцінок та самооцінок, рівень домагань, мотивації досягнення, від інтернальності чи екстернальності локусу контролю, система ціннісних орієнтацій, розвиток комунікативних навичок, рівень впевненості у собі та ін.

Існують кілька причин, які послаблюють орієнтацію на успіх в активному житті суспільства у осіб: культурні експектації (очікування); особливості соціалізації; тип відносин батьків із дітьми різної статі; занижена самооцінка та невпевненість у собі, мотив «страху успіху» та ін.

Отже, основні характеристики людей, яких відрізняє яскраво виражена орієнтація на досягнення успіху: беруть на себе відповідальність за розв'язання різноманітних завдань, виявляють схильність до заздалегідь прорахованого ризику, ставлять перед собою реальні та досяжні цілі, потребують визнання своїх заслуг. Мотивація досягнень пов'язана з проявом таких вольових якостей, як терплячість, завзятість, наполегливість. Основу мотиву досягнення становить прагнення людини до майстерності, суперництва, роботи (бажання відчувати задоволення від добре виконаної роботи).

Цілеспрямована особистість висуває на передній план найбільш значущі цілі, всебічно аналізує умови діяльності, прогнозує їхню зміну, формує оптимальну програму діяльності, що спрямовує та контролює систему дій щодо досягнення цілі, всіляко стримує психічні та фізичні прояви, що заважають досягненню мети, критично оцінює досягнуте, роблячи собі необхідні висновки.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

Вінков В. Ю. Соціально-психологічні особливості вироблення молоддю уявлень про життєвий успіх: автореф. дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата психологічних наук: 19.00.05. Київ, 2020. 24 с.

Михайличенко В.Є. Психологія розвитку особистості. Х.: НТУ «ХПІ», 2015. 388 с.

Ткачук І. І. Теоретичні засади дослідження проблеми успіху особистості в діяльності. // Теоретико-методичні проблеми виховання дітей та учнівської молоді - Вип. 15. 2011. С. 139-147.

Подшивайлов Ф. М. Психологічна характеристика типів особистості за показником мотивації досягнення.// Актуальні проблеми психології, 2015. С. 146-162.

УДК 341.225

КОНВЕНЦІЙНЕ РЕГУЛЮВАННЯ У «ВІДКРИТЕ МОРЕ»

Владислав ДОПІЛКА

Поняття «відкрите море» не дане в Конвенції ООН з морського права (1982 р), але приведене нами визначення цього поняття витікає з її положень. Воно включає в собі як прилеглі, так і економічні зони, які є відповідно до Конвенції морськими просторами, розташованими за межами територіальних вод, і не знаходяться під суверенітетом будь-якої держави. Конвенція ООН з морського права 1982 року «Прилегла зона» говориться про зону, прилеглу до територіального моря прибережної держави, а економічна зона визначена районом, що знаходиться за межами територіального моря і прилегла до нього. До відкритого моря, включаючи економічну і прилеглу зони, застосовується положення, згідно з яким ніяка держава не має права претендувати на підкорення будь-якої частини відкритого моря своєму суверенітету.

Відкрите море - це простір, що знаходиться за межами територіального моря, на який не розповсюджується суверенітет будь-якої держави. Для визначення поняття відкритого моря важливі обидві його ознаки: непідлеглість суверенітету якої-небудь держави та знаходження за межами територіальних вод.

Економічна і прилегла зони являють собою райони відкритого моря зі специфічним режимом.

Режим відкритого моря ґрунтується на принципі свободи користування. Але різноманіття способів його використання та шкода, яка може бути заподіяна міжнародному співтовариству, обумовили прийняття чисельних норм, які обмежують цю свободу.

Свобода користування відкритим морем. Відповідно до міжнародних стандартів відкрите море є відкритим для всіх держав, як берегових, так і тих, що не мають морського узбережжя. Жодна держава не може претендувати на підпорядкування частини відкритого моря своєму суверенітету. Але свобода відкритого моря не є абсолютною. Вона здійснюється відповідно до умов Конвенції й інших норм міжнародного права. Це означає, зокрема, що свобода відкритого моря не може використовуватися для застосування сили або загрози силою. Всі держави, що здійснюють ці свободи, зобов’язані належно враховувати зацікавленість інших держав у користуванні свободою відкритого моря, а також інші вимоги міжнародного права. Виходячи з цього, жодна держава, користуючись будь-якою свободою відкритого моря, не повинна перешкоджати всім іншим державам користуватися цією ж свободою або іншою. Свобода у відкритому морі поширюється на усі види діяльності, які там можливо здійснювати, зокрема, судноплавства та зв’язку, риболовлі, наукових досліджень.

Свобода судноплавства та зв’язку означає, що кожна держава, незалежно від того, чи є вона прибережною, чи не має виходу до моря, має право на те, щоб судна під її прапором плавали у відкритому морі. Свобода судноплавства - це свобода як торгового, так і військового мореплавства. Всі держави здійснюють у відкритому морі виняткову юрисдикцію над суднами свого прапора. При цьому в технічній, адміністративній і соціальній галузях юрисдикція держави зберігається на судні, який плаває під її прапором, незалежно від того, у яких просторах Світового океану воно знаходиться. Кожна держава ефективно здійснює в адміністративних, технічних і соціальних питаннях свою юрисдикцію і контроль над судном, плаваючим під її прапором.

Важливе значення має в зв’язку з викладеним питання про національність судна. Саме згідно з національним законом судна вирішуються всі питання про його внутрішню організацію, внутрішній розпорядок на ньому, а також проблеми його безпеки з урахуванням міжнародних норм і стандартів. Найважливішою зовнішньою ознакою національності судна є його прапор.

Держави також можуть вільно прокладати кабелі та трубопроводи по дну відкритого моря.

Свобода риболовлі. Свобода риболовлі означає, що всі держави мають право на те, щоб їхні громадяни займалися рибальством у відкритому морі при дотриманні ними договірних зобов’язань і відповідних статей Конвенції ООН з морського права 1982 року.

Держави співпрацюють одна з одною щодо збереження живих ресурсів і управління ними в районах відкритого моря. Якщо їхні громадяни ведуть промисел живих ресурсів в одному й тому ж районі або на одні й ті ж живі ресурси, те вони вступають у переговори з метою застосування заходів, необхідних для збереження цих живих ресурсів. У відповідних випадках такі держави співпрацюють у створенні з цією метою субрегіональних і регіональних організацій з рибальства. Знаходячись у тісному взаємозв’язку, свобода рибальства й охорона живих ресурсів складають, на нашу думку, єдиний принцип свободи раціонального і науково обґрунтованого рибальства у відкритому морі.

Свобода наукових досліджень. Правовий режим наукових досліджень у відкритому морі визначається свободою їх проведення в цьому морському просторі. Особливої уваги заслуговує положення, в якому передбачається, що всі держави, незалежно від їхнього географічного положення, а також компетентні міжнародні організації мають право провести морські наукові дослідження за умови дотримання прав і обов’язків інших держав. З цієї сфери не виключається економічна зона і континентальний шельф, але прибережна держава має юрисдикцію відносно морських наукових досліджень в економічній зоні, тому свобода в повному об’ємі діє в районах відкритого моря, розташованих за межами економічних зон. Всі держави повинні поважати права, надані їй відносно морських наукових досліджень у вказаних морських просторах.

УДК 621.317

СИНХРОННИЙ МЕТОД ВИМІРЮВАННЯ ЧАСТОТИ З ІНТЕРВАЛОМ ВИМІРЮВАННЯ, ЩО ЗМІЩЕНИЙ ВІДНОСНО ІНТЕРВАЛУ ОПИТУВАННЯ

Сергій ДРАНЧУК, Дмитро КРИВОРУЧКО

Ідея цього методу вимірювання частоти полягає в наступному. Після запуску таймера, який задає інтервал часу опитування Т0, запускається таймер, який формує імпульси зразкової частоти f0 з періодом повторення t0. На першому фронті вхідного імпульсу першого каналу запам’ятовується значення кількості імпульсів зразкової частоти N01B та одночасно дозволяється підрахунок періодів вхідної частоти NX1 першого каналу. Дозволяється також визначення фронту наступного каналу. На першому фронті вхідного імпульсу наступного каналу запам’ятовується значення числа імпульсів зразкової частоти N0іВ, та одночасно дозволяється підрахунок періодів вхідної частоти NXі першого каналу та дозволяється визначення фронту наступного каналу. Цей процес продовжується до визначення кількості імпульсів зразкової частоти N08В останнього (восьмого) каналу.

Після завершення інтервалу часу вимірювання Т0 підрахунок періодів вхідної частоти NX1 першого вимірювального каналу забороняється і дозволяється визначення останнього фронту імпульсів зразкової частоти цього каналу. На першому фронті вхідного імпульсу першого каналу, який прийшов після припинення інтервалу часу вимірювання Т0 запам’ятовується значення останньої кількості імпульсів зразкової частоти N01Е та, одночасно, забороняється підрахунок періодів вхідної частоти NXі наступного вимірювального каналу та дозволяється визначення останнього фронту імпульсів зразкової частоти наступного каналу. Цей процес продовжується до моменту визначення кількості імпульсів зразкової частоти N08Е останнього каналу.

Після чого отримані значення кількості імпульсів вимірюваної частоти NXі та кількості імпульсів зразкової частоти N0іВ и N0іЕ потрапляють для розрахунку значення вимірюваної частоти. На першому фронті вимірюваної частоти першого каналу перезапускаються таймери, що завдають час вимірювання та тактову частоту. На цьому завершується один цикл вимірювання. Після чого процес вимірювання повторюється.

При реалізації даного методу на мікроконтролері з використанням зовнішніх переривань для вимірюваної частоти декількох каналів та одного таймеру для завдання зразкової частоти, необхідно враховувати похибку за рахунок відкладених переривань. Тобто, якщо при виконанні програми обробки одного каналу приходить зовнішнє переривання по якому-небудь іншому каналу, це викличе помилку у визначенні значення імпульсів тактової частоти N0іВ та N0іЕ.

УДК 656.022.32:633.1

ЗЕРНОВИЙ КОРИДОР – РЕЗУЛЬТАТИ І ПЕРСПЕКТИВИ

Олексій ДРОЖЖИН, Ірина ТИХОНІНА

Як два найбільшими у світі постачальниками зерна, Україна та російська федерація є важливим джерелом продовольства для багатьох країн, що розвиваються. Проте війна призвела до зупинки експорту зерна з України та суттєвого сповільнення його експорту з росії. Опинившись перед загрозою відсутності продовольства для мільйонів людей у ​​всьому світі, Організація Об'єднаних Націй виступила з ініціативою відкриття «морських воріт» України для зернового експорту.

Статистичні дані свідчать, що з моменту підписання документи суттєво виросли як обсяги вантажів, які відвантажувалися у портах, так і кількість суден, які оброблювались у них – у порівнянні із періодом з початку військової агресії до підписання Чорноморської зернової ініціативи у липні 2022 р. Протягом усього цього періоду часу головну роль у транспортному забезпеченні експортних поставок відігравали порти Дунайського регіону: протягом військового року обсяги перевалки вантажів портами Ізмаїл, Рені, Усть-Дунайський перевищили позначку у 6 млн. т – у 40 разів більше у порівнянні із результатами попереднього року. Чорноморська ініціатива, «відкривши» для зернового експорту українські порти, де розташовано найпотужніші зернові термінали – Одеса, Чорноморськ, Південий – призвело до суттєвого росту обсягів відвантажень. Щотижневі обсяги відвантажень зростали з того часу, перевищивши познаку у 2 млн. т на тиждень у 2 млн. т зернової продукції. Переваги названих портів є очевидними, порівняно із портами Дунаю – це і глибоководні причали, і наявність спеціалізованих «зернових» терміналів, і розвинути інфраструктура під'їздних шляхів.

Із ростом обсягів відвантажень зросла і кількість суден, які оброблювались у портах. Щотижневі показники довоєнних часів свідчать про обробку біля 100 суден в українських портах. Після 24 лютого 2022 р. до початку роботи Чорноморської зернової ініціативи з українських портів вийшло менше 20 суден – і це ті судна, які на момент початку бойових дій знаходились у портах. Зрозуміло, відкриття Чорноморської ініціативи апріорі не могло забезпечити показники довоєнного часу, наразі кількість суден, які щотижня оброблювались та залишали порти України із зерном на борту, сягнуло майже 50 одиниць.

Відповідно до офіційної інформації «зернова ініціатива» (термін дії якої завершився 18 березня 2023 р.) подовжена на 120 днів, що забезпечує вирішення проблеми вивозу зернових культур з України для забезпечення світових продовольчих потреб.

УДК 624.1

ЗАСТОСУВАННЯ ВНУТРІШНІХ ДІАФРАГМ ДЛЯ ПІДВИЩЕННЯ НЕСУЧОЇ ЗДАТНОСТІ ТРУБЧАСТИХ ПАЛЬ

Михайло ДУБРОВСЬКИЙ, Владислава ДУБРАВІНА

Сучасні морські транспортні та офшорні споруди, такі як глибоководні портові причали, нафтогазові платформи, рейдові та морські стаціонарні одноточкові причали, підводні сховища та ін., часто включають сталеві трубчасті палі значної довжини (80-100 м і більше) в якості основних несучих елементів. Такі трубчасті палі повинні забезпечувати високу несучу здатність при прикладенні зовнішніх осьових навантажень [1], [2], [3].

Для збільшення несучої здатності паль при статичному вдавлюючому навантаженні в деяких практичних випадках був застосований додатковий елемент у вигляді внутрішньої діафрагми. Дане дослідження направлено на вивчення двох взаємопов'язаних процесів при зануренні сталевої трубчатої палі: утворення ґрунтової пробки на нижньому кінці відкритої палі та поведінка ґрунту під діафрагмою, закріпленою всередині трубчастої палі.

Рекомендована технологія установки внутрішньої діафрагми описана в [2]. В деяких нормах є формули, що дозволяють визначати глибину розташування діафрагми в залежності від властивостей ґрунту та жорсткості палі на згин; орієнтовно цю глибину можна визначити в інтервалі (5-7)d. Проте необхідне подальше занурення для формування ґрунтової пробки під діафрагмою за рахунок ущільнення ґрунту всередині пробки і створення необхідного опору основи. Таким чином, розглядались два місця утворення двох ґрунтових пробок при зануренні трубчастої палі: на відкритому кінці палі та під внутрішньою діафрагмою.

Нами були проведені експериментальні дослідження в Геотехнічній лабораторії кафедри «Морські і річкові порти, водні шляхи та їх технічна експлуатація» Одеського національного морського університету.

Використовувався ґрунтовий лоток розмірами: ширина 600 мм, довжина 750 мм, глибина 1100 мм. В якості моделі трубчастої відкритої палі застосовували сталеву трубу зовнішнім діаметром d=50 мм, товщиною стінки труби 1 мм, довжиною l=800 мм. Для занурення труби в дрібний пісок застосовувався механічний домкрат. В експериментальних дослідженнях використовувався дрібний пісок з наступними характеристиками: кут внутрішнього тертя 330; щільність 14,5 кН/м3; коефіцієнт пористості 0,71; вологість 0,07%; Модуль Юнга 16 МПа, коефіцієнт Пуассона 0,3.

Для модельної палі діафрагма була виготовлена у вигляді круглої сталевої пластини (товщина 4 мм). Внутрішня діафрагма фіксувалась в декількох положеннях шляхом зміни відстані від кінця палі: 0 (закритий кінець); 3d; 6d; 9d (загальна довжина палі дорівнювала 16d). Як було встановлено, застосування внутрішньої діафрагми дозволяє підвищити несучу здатність палі з відкритим кінцем [4]. Ступінь такого підвищення залежить від розташування діафрагми. Для розглянутих варіантів точки кріплення діафрагми мінімальний приріст несучої здатності відкритої палі відноситься до відстані 3d між діафрагмою та вістрям палі, а максимальний приріст вимірюється на відстані 9d.

Можливо, згадані обставини можна прокоментувати наступним чином. Верхня пробка під діафрагмою може утворюватися, якщо всередині палі розвивається відповідний опір основи. Така ситуація може виникнути, якщо верхня пробка (що знаходиться в процесі формування) зустрічається з вже сформованою нижньою пробкою. Остання передає додатковий тиск на ґрунт під кінцем палі і провокує додаткову реакцію основи. Таким чином, додаткова зовнішня сила діє на пробку та збільшує в ній щільність ґрунту. Фактично після цього етапу дві пробки об’єднуються та працюють як одна велика пробка між діафрагмою та кінцем палі. Утворення зазначеної великої пробки та її ефективний вклад в несучу здатність палі може бути забезпечено тільки при «правильному» розташуванні діафрагми (не надто низько та не надто високо). Для наших модельних випробувань максимальна несуча здатність відкритої палі була виміряна при розташуванні діафрагми на відстані 9d від кінця палі [5].

Відносно кількісних показників несучої здатності відкритої палі зазначимо, що за рахунок вкладу перегородки несуча здатність палі може бути збільшена (в наших випробуваннях до 15-20%). Інший ефект полягає в можливості зменшити глибину занурення паль (10-15%). Наведені цифри слід врахувати у відношенні можливих похибок експерименту, обумовлених відмінностями у відтворюваності підготовки модельного ґрунту, а також похибкою вимірювань (в сумі можливо до 10%).

Для оцінки ефективності різних форм перекриття палі розглядались 3 види діафрагм: плоска, конічна (в 3-х варіантах, що відрізняються кутом нахилу конусу) та циліндрична.

Занурення модельної палі проводили до досягнення палею несучої здатності, тобто до моменту, коли переміщення палі зростали без збільшення зовнішнього навантаження.

Порівняння залежностей навантаження-зміщення для паль з різним типом діафрагми показує, що циліндрична діафрагма виявилась найбільш ефективною, а плоска — найменш ефективною. З трьох розглянутих варіантів конічної перегородки (з кутом конусності 300, 650 і 900) найкращий результат отриманий при перекриті палі з кутом 650.

Для аналізу впливу розташування діафрагми на несучу здатність палі отримана експериментальна залежність опору ґрунту зануренню палі N (еквівалентній вертикальному навантаженню на палю) від глибини D. На рис. 1 показано приклад такої залежності, що узагальнює дані, отримані нами в експериментах. Згідно цій схемі, обравши заздалегідь місце перекриття, можна на початковому етапі полегшити занурення палі у порівнянні з палею з закритим кінцем, а на завершальному етапі занурення палі можна наблизити значення несучої здатності палі з діафрагмою до параметрів палі з закритим кінцем. Ця можливість регулювання опору зануренню паль важлива для оптимального і економічного вибору технологічного обладнання при влаштуванні пальового фундаменту споруди.

Рисунок 1 - Залежність вертикального осьового навантаження на модельну палю

від розташування циліндричної діафрагми (відстань від вершини D).

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

Doubrovsky M., Gerashchenko A., Dobrov I., Dubrovska O. Innovative Design and Technology Solutions for Development of Port and Offshore Pressed-in Piled Structures, Proc. of the First International Conference on Press-in Engineering, Kochi, Japan, pp. 91-99 (2018)

Tomlinson M. and Woodward J. Pile design and Construction Practice, Fifth edition, Taylor & Francis, N.Y. (2008)

Randolph, M.F., Leong, E.C. and Houlsby, G.T. One-dimensional analysis of soil plugs in pipe piles, Geotechnique, Vol.41, No.4, pp. 587-598 (1991)

White, D.J., Deeks, A.D. and Ishihara, Y. Novel piling: axial and rotary jacking, Proc. of the 11th International Conference on Geotechnical Challenges in Urban Regeneration, London, UK, CD, 24 p. (2010)

Doubrovsky M., Kusik L., Dubravina V. (2022) Bearing Capacity of Tubular Piles: Technological Improvements and Model Testing. In: Zhu HH., Garg A., Zhussupbekov A., Su LJ. (eds) Advances in Geoengineering along the Belt and Road. BRWSG 2021. Lecture Notes in Civil Engineering, vol 230. Springer, Singapore. https://doi.org/10.1007/978-981-16-9963-4_11

УДК627.522:624.042.7

Аналіз сейсмічного впливу на причальну споруду типу заанкерований больверк в складних

інженерно-геолоГічних умовах

Костянтин ЄГУПОВ, Анатолій ВОЙТЮК

У дослідженні розглянуто питання, щодо оцінки стійкості причальної споруди типу заанкерований больверк до сейсмічного впливу в складних інженерно-геологічних умовах, що має важливе інфраструктурне значення. Лише правильно виконаний розрахунок з використанням сучасних математичних моделей може гарантувати безпеку і надійність споруд на протязі запланованого терміну часу.

Об'єктом дослідження є сейсмічний вплив на гідротехнічну споруду. Предметом дослідження є оцінка стійкості причальної споруди типу заанкерований больверк на основі його пружно-пластичного розрахунку від дії експлуатаційних навантажень та сейсмічного впливу.

Цілю написання дослідження було зробити огляд розвитку теорій сейсмічності, проаналізувати існуючі методи розрахунку стійкості та міцності причальних споруд типу заанкерований больверк з використанням сучасних пружно-пластичних моделей ґрунтового середовища. На основі сучасного підходу, провести розрахунок причальної споруди на прямий сейсмічний вплив.

У магістерській роботі виконано розрахунок причальної споруди типу заанкерований больверк на прямий сейсмічний вплив з використанням математичного моделювання на основі сучасних пружно-пластичних моделей ґрунтів і теорії пластичності на основі принципу максимуму Мізеса, який дозволяє врахувати процес складного навантаження і зміцнення. Сам алгоритм і метод вирішення реалізований у програмному комплексі Plaxis.

Першочергово в роботі розглянуто найбільшу сейсмічну небезпеку регіону, якою є струшування від підкорових землетрусів зони Вранча. Наступним етапом є аналіз місцевої сейсмічності для причальної гідротехнічної споруди (далі ГТС). Встановлено, що місцева сейсмічність пов'язана з тектонічними порушеннями в фундаменті Східноєвропейської платформи і розривними порушеннями в області шельфу і континентального схилу західної частини Чорного моря.

У дослідженні проведено аналіз відомих випадків пошкодження причальних ГТС типу заанкерований больверк під час сильних землетрусів. На основі аналізу руйнувань шпунтових стінок під час землетрусів було систематизовано та згруповано види відмов для складання ймовірнісної моделі руйнування причалів.

Різноманітність інженерно-геологічних умов призводить до різних видів руйнувань. Найчастіше трапляється руйнування внаслідок розрідження ґрунту засипки. Це, з одного боку, спричинює переміщення анкерної конструкції в бік акваторії, зменшення зусиль в анкерних тягах та збільшення згинальних моментів у лицьовій стінці. З іншого боку, розрідження засипки може призвести до збільшення тиску на лицьову стінку, що негативно впливає на роботу всієї конструкції. Окремо слід розглянути можливість виходу з ладу анкерних тяг або анкерної конструкції (плити, стінки або похилих паль).

Наступним розділом є аналіз розвитку методів розрахунку споруд на сейсмічні впливи. Виконано огляд трьох основних періодів у розвитку сейсмостійкого будівництва. Виділено чотири етапи розвитку методів розрахунку будівель і споруд на сейсмічні впливи: статична теорія сейсмостійкості; динамічна теорія сейсмостійкості; спектральна теорія сейсмостійкості; чисельний розв‘язок задач прямим динамічним методом.

За підсумками аналізу визначено необхідність подальшої систематизації наявних відомостей по оцінці несучої здатності і деформативності гідротехнічних споруд в умовах сейсмічної небезпеки, намічання шляхів їх подальшого розвитку та більш докладного дослідження методу прямого динамічного розрахунку ГТС з врахуванням реальних акселерограм, отриманих за допомогою мікросейсморайонування будівельних майданчиків. Необхідно також вдосконалити динамічні методи розрахунку будівель та споруд на основі деформаційного методу, рекомендованого діючими нормами.

У дослідженні виконано розробку сейсмостійкої конструктивної схеми причальної споруди типу «заанкерований больверк» та виконано комплекс розрахунків згідно діючих нормативно-технічних документів. Розрахунки конструкції виконано за двома групами граничних станів як класичними методами (міцність споруди розрахована за класичною теорією Кулона-Мора, а загальна стійкість розрахована за методом глибинного зсуву за методом Терцагі), так і за допомогою програмного комплексу Plaxis 8.х. на прямий динамічний вплив за допомогою завантаження в розрахункову комп’ютерну схему реальної акселерограми, отриманої за допомогою досліджень, виконаних дочірнім підприємством ДП «Сейсмобуд» Інститутом геофізики ім. С.И. Суботіна НАН України під керівництвом д.т.н. Єгупова К.В.

Отримані за допомогою розрахунків дані проаналізовано і зроблено висновки. Виявлено залежність між даними, що отримані класичним методом та за допомогою ПК Plaxis 8.x: отримані класичним методом значення згинальних моментів у лицьовій та анкерній стінках вищі за ті самі показники за розрахунком в програмному комплексі в середньому на 10%. Це підтверджує тезу з нормативного документу, таких РД 31.3.06-2000 «Керівництво з врахування сейсмічних впливів при проєктуванні морських гідротехнічних споруд типу «больверк», де зазначено, що за епюрами Кулона-Мора можливо отримувати значення, вищі за реальні показники до 30% у порівнянні з МКЕ. Більш значні відмінності можна побачити у різниці в значеннях коефіцієнтів загальної стійкості. Отриманий коефіцієнт стійкості за методом Терцагі становить Кст=1,10 – споруда за умови сейсмічного впливу знаходиться в граничному стані, що може призвести до аварійної ситуації. Однак, отримані дані в ПК Plaxis 8.x, що використовує реальну розрахункову акселерограму, вже показують Кст=1,16, що свідчить про достатню стійкість та надійність причальної споруди.

УДК 658.286

ПРО МЕТОД РОЗРАХУНКУ ФУНКЦІЇ НАДІЙНОСТІ ПРИЧАЛУ ПРИ

ВЕРТИКАЛЬНОМУ НАВАНТАЖЕННІ

Костянтин ЄГУПОВ, Михайло ПОСТАН

Протягом останніх двох декад у дослідженнях, що присвячені розробці методів кількісної оцінки експлуатаційної надійності причальних споруд, почали широко використовуватись ймовірностні методи розрахунків. Це є наслідком прагнення уточнювати існуючих методик розрахунку показників надійності причальних споруд, які не враховували динамічний та стохастичний характер експлуатаційних і природних навантажень, що діють на конструктивні елементи причалів, а також ймовірнісні властивості ґрунтів, які лежать в підвалинах причальних споруд.

Адекватність методів оцінки надійности споруди повністю визначається вірогідністю і точністю моделей навантаження, моделей роботи матеріалів, з яких вироблені елементи конструкцій причалів, та моделей відмов (тобто моделей для визначення критеріїв надійності і ймовірності настання відмов окремих елементів конструкції). Уточнення тільки окремих з перелічених моделей, очевидно, не дасть практично прийнятих рекомендацій, якщо тільки рівень точністи інших залишиться недостатнім.

Крім того, у великих морських портах в останні роки склалась тенденція до розміщенння в тилової зонї причалів занадто великої кількості вантажу без урахування реального технічного стану конструкції причалу. Це може призвести до перевищення навантаження над залишковою прочністю споруди і, як наслідок, до аварії причалу. Практика експлуатації причальних споруд свідчить про те, що занадто дешевше регулярно відсліжувати і прогнозувати навантаження на причал і стан його елементів, ніж виконувати капітальний ремонт причалу посля його повного і даже часткового руйнування.

Тому актуальною проблемою є розробка методів кількісної оцінки показників надійності причальних споруд, в яких перелічені три групи моделей мають однаковий рівень точністи. Особливо малодослідованими в теорії надійности причальних споруд поки ще є моделі відмов під деєю різних видів експлуатаційних навантажень.

До основних видів динамічних експлуатаційних навантажень, діючих на причалні споруди, відносяться наступні:

а) навантаження від навалу суден при їх швартуванні та у час їх стоянці протягом періоду дії несприятливих гідрометеорологічних факторів (вітер, хвилі та ін.);

б) навантаження, які передаються на конструктивні елементи споруди через грунт внаслідок тиску вантажів, що зберігаються у тилової зоні;

в) навантаження від кордоних перевантажувальних машин і рухомого складу (вагони, автомашини), що знаходяться на причалі.

Вказані навантаження в реальних виробничих умовах в довільний момент часу є випадковими величинами, моменти та місця їх виникнення та час дії також є випадковими. Їх прогнозування відіграє виключно важливу роль для безпечної експлуатації причальних споруд, оскільки в процесі цієї експлуатації має місце накоплення залишкових деформацій в елементах конструкції, а пропускна здатність причалу зазвичай вважається сталою за період його експлуатації.

В спеціальній літературі, присвяченої оцінки експлуатаційної надійності причальних споруд вказана проблематика досліджена ще недостатньо повно. У той же час, для математичного опису експлуатаційних навантажень, що діють на причали, доцільно використовувати спеціальні типи випадкових процесів, яки розроблені в теорії відновлення, теорії надійності, теорії масового обслуговування і теорії запасів.

Однак ці випадкові процеси придатні головним чином для врахування горизонтальних навантажень на причал від швартуючихся суден, діючих раптово. В реальної експлуатаційної практиці важливу роль видіграють також длительно діючі горизонтальні та вертикальні навантаження від зберегаючихся у тилової зоні причалів вантажів і від перевантажувальних машин, розташованих на кордоні причалу і виконуючих основну роботу по навантаженню-вивантаженню суден. Врахування вказанных видів навантажень в розрахунках надійності причальної споруди потребує відповідного узагальнення відомих методів визначення функції надійності та виконання додаткових теоретичних досліджень.

У доповіді наведено розроблений метод знахождения функції надійності причальної споруди з урахуванням дії горизонтального навантаження від вантажу, що зберігається в тилу причалу для контроля відповідної нісущої здатності причалу та його пропускної спроможності.

Для досягнення сформульованої мети було вирішувано наступні завдання:

– розроблено ймовірністну модель портового терміналу з урахуванням нерівномірності виникнення в часу експлуатаційного навантаження, діючого на основні конструктивні елементи причалу;

- сформулювано критерій безпечної роботи причалу при дії на нього змінюючогося випадково навантаження від вантажу, що зберігається на складі в тилу причалу;

– знайдено функцію розподілу часу до першого досягнення величини гранічно припустимого горизонтального навантаження на підпорну стінку причалу в результаті значного накопичення вантажу на складі;

– сформулювано критерії безвідмовної роботи причалу та оцінити його функцію надійнгсті;

– розроблено критерій доцільності страхування причалу від передчасної відмови внаслідок занадто великих експлуатаційного навантаження.

УДК 621.436

РОБОЧІ ПРОЦЕСИ В ЕЛЕМЕНТАХ ПУСКОВОЇ СИСТЕМИ ДИЗЕЛЯ КЛАСИЧНОЇ КОМПОНОВКИ

Олексій ЄРИГАНОВ

Власне пускову систему двигуна як частину комплексу "двигун - регулятор - пускова система" можна промоделювати без урахування витрати повітря на привід кривошипа двигуна, взявши до уваги лише витрату на привід пускових клапанів. При створенні деталізованої моделі рівняння витрати повітря на розгін двигуна і динаміки зміни частоти обертання кривошипа є рівнянням зв'язку між моделями для двигуна і пускової системи.

Пускова система складається з балонів зі стисненим повітрям, апаратури управління, тобто дискового розподільника, пускових клапанів та сполучних трубопроводів. Об'єми частини трубопроводів можна призвести до об'єму балонів, об'єднавши їх. Моделювання пуску може відбуватися лише за умови, що відомо початкове положення кривошипу, а отже, і дискового розподільника. Ця умова дозволяє визначити, який саме із циліндрів знаходиться у пусковому положенні. При створенні комплексної моделі рівняння роботи дискового розподільника та руху пускового клапана повинні створюватися з урахуванням витрати повітря з балона та кінцівки часу наповнення керуючих порожнин.

Для визначення ходу золотника, залежно від кута повороту дискового розподільника, пропонується розглянути наступну схему роботи пристрою (див. рисунок 3.2): Dd – діаметр диска розподільника; LS - Довжина сегментного зрізу (відрізок АВ рисунок 3.2); = = arcos(LS / Dd); = – кут між передньою кромкою сегментного зрізу і віссю золотника клапана, що розраховується (лінія OCD); – кут, пройдений передньою кромкою зрізу (лінією ОА) від точки відліку (за неї прийнято вісь золотника першого циліндра); - кут між осями сусідніх золотників; i – номер клапана, що розраховується; zc – кількість циліндрів; – кутова швидкість дискового розподільника; h – хід золотника, що розраховується (відрізок CD).

Рисунок 3.2 - Фрагмент диска розподільника повітря

При початковому куті отримуємо наступні залежності:

Знаючи величину ходу золотника можна визначити, що відбувається з повітрям у порожнині, що управляє. Можливі три випадки: 1) наповнення керуючої порожнини; 2) спорожнення керуючої порожнини; 3) ізоляція керуючої порожнини. На рисунку 3.3 зображений золотник у крайньому верхньому положенні та отвори для наповнення та стравлювання повітря з керуючої порожнини: – перекриття золотником у крайньому верхньому положенні вікна для наповнення керуючої порожнини; SB - товщина керуючого пояска золотника.

Рисунок 3.3 - Золотник повітророзподільника

Нерівності для зазначених випадків мають вигляд:

h > Δ – для процесу заповнення робочої порожнини;

h + SB < Δ + D0 – для процесу спорожнення керуючої порожнини;

h + SB ≥ Δ + D0 та h ≤ Δ – для ізоляції робочої порожнини.

Площа отворів круглої форми, що відкриваються золотником для сполучення з балоном стисненого повітря – , або з атмосферою – - у функції від ходу золотника h (див. рис. 3.2):

Рівняння руху клапана у випадку:

де, - Тиск повітря у верхній і нижній порожнинах керуючого циліндра пускового клапана;

– тиск у робочому циліндрі;

– зусилля пружини (c – жорсткість пружини та l – затяг пружини);

- вага рухливих частин;

-сила тертя;

, , , – площі поперечних перерізів деталей;

- площа поперечного перерізу штока пускового клапана;

- маса рухомих деталей клапана.

З урахуванням конструктивних особливостей пускового клапана у експериментального двигуна (рисунок 3.4) рівняння руху клапана набуде вигляду:

,

де – площа тарілки пускового клапана;

- тиск у циліндрі.

Рівняння спорожнення балона з пусковим повітрям, виведені на підставі другого закону термодинаміки, закону збереження маси та рівняння Клапейрона (витікання газу – адіабатне):

де, , – температура (К), маса (кг) та тиск (Па) у балонах пускового повітря;

- обсяг балона пускового повітря, м3;

k = 1,4 – показник адіабати для повітря;

R = 287 Дж/кг - постійна газова повітря;

- маса повітря в порожнині в керування пусковим клапаном, кг;

- витрата повітря з балона на привід кривошипа в i-том циліндрі, кг / с;

zc – кількість циліндрів.

Для циліндра, що розраховується, при адіабатному закінченні повітря з керуючої порожнини пускового клапана рівняння наповнення і спорожнення виводяться аналогічно.

Рисунок 3.4. Пусковий клапан

Рівняння для процесу наповнення (співвідношення тиску ):

;

де , - температура (К) і тиск (Па) в порожнині управління пусковим

клапаном;

- "мертвий" обсяг порожнини управління, м3;

– ізохорна теплоємність повітря Дж/(кг*К);

x - переміщення клапана, м;

SP – площа поршня порожнини, що управляє, м2.

- критичне співвідношення тисків для адіабатного закінчення.

Рівняння для процесу спорожнення (співвідношення тиску):

Рівняння для порожнин у ізольованому стані:

Наведені вище рівняння, як згадувалося, ставляться до моделювання процесів у дисковому розподільнику. Щоб їх можна було застосовувати для процесів у системах із золотниковими розподільниками, необхідні дані по профілю кулачка, який керує рухом золотника, тобто необхідна залежність між кутом повороту кулачка та ходом золотника.

УДК 336.763.3

АНАЛІЗ ДОХІДНОСТІ ДЕРЖАВНИХ ОБЛІГАЦІЙ

Влада ЖИХАРЄВА

Наразі дохідність до погашення (yield) державних облігацій багатьох розвинутих країн дуже низька (табл. 1). Наприклад, на 14.02.2023 р. дохідність до погашення 10-річних облігацій становила 0.498% у Японії, 1.235% у Тайвані, 1.308% у Швейцарії, 2.342% у Німеччини, 2.38% у Швеції. Причому в Японії ставка Центрального банку на цю дату була від’ємною (-0.10%). Це пов’язано з політикою кількісних пом'якшень.

Таблиця 1 – Дохідність до погашення державних облігацій різних країн на 14.02.2023 р.

Країна	Рейтинг S&P	Дохідність до погашення 10-річних облігацій, %	Ставка Центрального банку, %
Японія	A+	0.498	-0.10
Тайвань	AA+	1.235	1.75
Швейцарія	AAA	1.308	1.00
Німеччина	AAA	2.342	3.00
Швеція	AAA	2.380	3.00
Таїланд	BBB+	2.516	1.50
Данія	AAA	2.554	2.10
Нідерланди	AAA	2.621	3.00
Ірландія	AA-	2.784	3.00
Франція	АА	2.799	3.00

Джерело: [1].

Після фінансової кризи 2008-2009 рр. Центробанки стали проводити політику кількісних пом'якшень, яка передбачає зниження процентних ставок до нуля і нижче нуля в окремих країнах. Першими це зробили Центробанки Данії, Швеції та Японії. В результаті процентні ставки за різними фінансовими інструментами стали також знижуватися. Кількісне пом'якшення це агресивна грошово-кредитна політика, в рамках якої центральні банки купують великі суми фінансових активів, намагаючись стимулювати економіку шляхом прямого «вливання» коштів. Центральний банк може купувати довгострокові державні або корпоративні облігації та інші фінансові активи. Ці покупки збільшують резерви банків, які у свою чергу можуть дати більше кредитів. Отже, одночасно досягається два ефекти: зниження процентних ставок і збільшення кількості грошей у системі. Відповідно до сучасної економічної теорії, кількісне пом'якшення може бути ефективно застосоване лише в країнах з низькою інфляцією та обліковою ставкою [2].

У останні роки на світових ринках боргових інструментів оберталися навіть цінні папери з негативними ставками дохідності. Адже гроші можна робити й на таких «негативних» фінансових інструментах. Отримувати прибуток можна завдяки вдалим покупкам і продажам облігацій, ціни яких коливаються. Головним фактором, що породжує коливання, є значення ключових ставок Центробанків [3].

Десятирічні державні облігації США, які вважаються найменш ризикованими у світі, в останні роки знаходилися в позитивній зоні, хоча їх дохідність до погашення нижче рівня інфляції.

Дохідність до погашення залежіть від строку до погашення. Зазвичай (але не завжди), чим довше термін до погашення державних облігацій, тим вище дохідність. У деякі періоди, зокрема, у періоди фінансових криз ця залежність може бути іншою. Наприклад, для державних облігацій США на 14.02.2023 р. дохідність за 6 місяців становила 5.028%, за один рік – 4.954%, за 5 років – 3.962%, за 10 років – 3.721%, за 20 років – 3.897%, за 30 років – 3.761% [1]. Central Bank Rate становила 4.75%, кредитний рейтинг США був AA+ за оцінкою Standard & Poor's agency [1]. Слід також відмітити, що дохідність до погашення 10-річних державних облігацій США (3.721%) була нижче рівня інфляції у США, що становила 6.5% за 2022 рік [1].

Дохідність до погашення державних облігацій країн з відносно низькими кредитним рейтингами набагато вище. Наприклад, на 14.02.2023 р. дохідність до погашення 10-річних облігацій для Єгипту становила 21.433%, Шрі Ланки – 28.493%, Замбії – 30.190% [1].

Державні облігації України поділяються на облігації внутрішніх державних позик (ОВДП) й облігації зовнішніх державних позик (ОЗДП) [4]. ОВДП вважаються найнадійнішими цінними паперами в Україні, оскільки їх погашення в повному обсязі гарантується державою. Державні облігації України можуть бути довгостроковими (понад п'ять років), середньостроковими (від одного до п'яти років) і короткостроковими (до одного року) [4].

Україна на 1.02.2023 р. мала кредитний рейтинг ССС+ за оцінкою Standard & Poor's agency і ставку центрального банку – 25% (остання зміна відбулася у червні 2022 року) [1]. Як видно з табл. 2, дохідність до погашення ОВДП суттєво зменшувалася при збільшенні терміну до погашення (з 49.90% для терміну до погашення 1 рік до 24.50% для терміну 6 років).

Таблиця 2 – Дохідність до погашення ОВДП України у гривнях на 14.02.2023 р.

Термін до погашення	Дохідність до погашення, %
1 рік	49.90
2 роки	24.28
3 роки	31.00
6 років	24.50

Джерело: [1].

Дохідність до погашення 10-річних ОВДП на 14.02.2023 р. оцінювалася на рівні 15.833%. Ця величина не є похідною від ринку, а розрахована відповідно до прибутковості інших доступних термінів [1]. Номінальна дохідність ОВДП з різними термінами погашення становила на початок лютого 2023 р. у грн – 13.3%, у USD – 3.89% [4].

Після початку війни, у березні 2022 р. Міністерство фінансів України розпочало аукціони з продажу військових облігацій. Кошти від облігацій, залучені до Державного бюджету України, використовуються на безперебійне забезпечення фінансових потреб держави в умовах воєнного стану – соціальні та оборонні [4]. У гривнях військові ОВДП випускаються на термін від 6 міс. зі ставкою 13-14% до 2 років зі ставкою 11–19%, у доларах США – на термін від 6 міс. зі ставкою 3.7–4.25% до 1 року зі ставкою 4.5%, і в євро – на термін від 6 міс. зі ставкою 2.5% до 1 року зі ставкою 3%. Найнадійнішими вважаються єврооблігації внутрішнього державного боргу України (ОВДП).

Державні зовнішні запозичення здійснюються у межах, визначених Законом про Державний бюджет України на відповідний рік, з дотриманням граничного обсягу державного боргу [4]. Відповідно до Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» емісія облігацій зовнішніх державних позик України регулюється Бюджетним кодексом України [5].

Дохідність ОЗДП України на початок лютого 2023 р. у доларах США становила від 7.75% до 8.994% для термінів погашення у 2024-2029 рр., у євро – 6.75% для терміну погашення у 2028 р. [4].

Отже, дохідність до погашення державних облігацій різних країн знаходиться на дуже різному рівні. Розвинуті країни мають низькі (в деяких країнах у окремі періоди – від’ємні) ставки Центрального банку і дуже низький рівень дохідності до погашення. Країни з низькими кредитними рейтингами та так званими сміттєвими державними облігаціями мають високі ставки Центрального банку і дуже високий рівень дохідності до погашення. Що стосується залежності між термінами до погашення та рівнем дохідності до погашення, на прикладах США та України показана зворотна залежність, яка свідчить про фінансову кризу і невідповідність рівня дохідності та ризику державних облігацій.

Список використаних джерел

World Government Bonds. URL: http://www.worldgovernmentbonds.com

Історія фінансових ринків. Від класиків – сучасникам / за ред. Д.Чемберса та Е. Дімсoнa; пер. з англ. Львів: Видавництво Львівської політехніки. 2020. 308 с.

Cbonds financial information. URL: http://ua.cbonds.info

Міністерство фінансів України. URL: https://www.mof.gov.ua

Про ринки капіталу та організовані товарні ринки: Закон України від 23.02.2006 № 3480-IV зі змінами. Верховна Рада України. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3480-15#Text

УДК 159.923.35

АНАЛІЗ ВЗАЄМОЗВ'ЯЗКУ ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ ТА АКАДЕМІЧНОЇ УСПІШНІСТІ У СТУДЕНТІВ ОДЕСЬКОГО НАЦІОНАЛЬНОГО МОРСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ

Євген Запорожцев

Тенденція останніх років свідчить про важливість вивчення особистісних особливостей студентів, які відповідають за підвищення академічних досягнень. Все частіше дослідники з усього світу говорять про взаємозв'язок емоційного інтелекту та успішності студентів, порушуються питання ролі емоційного інтелекту в успішності навчання, проводяться дослідження його структури, а також ролі в адаптації та мотивації до навчання.

Аналіз психолого-педагогічних наукових джерел [1;2;3] щодо проблеми нашого дослідження дозволяє зробити такі висновки: - серед сучасних наукових підходів до вивчення емоційного інтелекту (EI) найбільш відомими є концепція Д. Карузо та Г. Гарднера, змішана модель Р. Бар-Она, модель здібностей Дж. Меєра і П. Саловея та ін., суть яких зводиться до співвіднесення компонентів EI з певною групою здібностей (когнітивних, соціальних, емоційних, особистісних тощо), а також у вмінні керувати ними.

З метою вивчення впливу емоційного інтелекту на академічну успішність студентів нами було проведено дослідження, в якому взяли участь студенти університету. Вибірка формувалася зі студентів 2-3 курсу бакалаврату очної та заочної форми навчання ОНМУ та складалася з 57 студентів, які навчалися за спеціальностями «психолог» та «менеджер». До неї входило 62 (33,15%) випробуваних чоловічої статі та 25 (66,85%) випробуваних жіночої статі, середній вік випробуваних 18-19 років. Вибірка, оскільки вона походить з академічних студентських груп, має рандомізовану багатоступінчасту конституцію (непрямий відбір предметів через групи, до яких вони належать). У кожному випадку розглядалися теоретичні припущення емпіричних даних щодо зв'язку показників EI з іншими змінними. Вимірювання EI проводилося як з урахуванням самозвіту (опитувальники), і вимір EI з урахуванням розв'язання завдань (об'єктивні тести). Аналіз та інтерпретація даних емпіричного дослідження представлено у таблиці 1.

Вибірка	Середнє значення	Медіана	Відхилення	Мінімум	Максимум
Емоційний інтелект	1	111,14	112	8,38	87	121
2	132,64	129	9,654	122	152
IQ	1	89,24	88	16,595	126	126
2	88,36	86	15,549	120	120
Академічна успішність	1	3,37	3,34	0,234	2,96	3,79
2	3,62	3,58	0,351	3,08	4,24

Таблиця 1. (Статистичні показники).

У Таблиці 1 представлені статистичні показники здійснених вимірів, поділені на дві групи вибірки залежно від емоційного інтелекту: 1 – емоційний інтелект нижче за середній, 2 – емоційний інтелект вищий за середній.

Частка осіб із низькою академічною успішністю та низьким рівнем емоційного інтелекту становить 46,5%, тоді як із низькою академічною успішністю та високим рівнем емоційного інтелекту частка становить 34,9%.

Найвища частота в досліджуваній вибірці представлена ​​учасниками з високим рівнем емоційного інтелекту та низькою академічною успішністю майже вдвічі. Критерій хі-квадрат, результати якого представлені в Таблиці 2, показує, що академічна успішність значною мірою залежить від емоційного інтелекту.

емоційний інтелект – академічна успішність	показники	gl	значення
χ2	5,194	1	0,023
випадків	43

Таблиця 2. Залежність академічної успішності від емоційного інтелекту

Відповідно до даних Таблиці 3 кореляція емоційного інтелекту з успішністю позитивна (високий рівень емоційного інтелекту пов'язаний з успішністю). Зв'язок значима при P<0,05.

ЕІ	IQ	АУ
Емоційний інтелект	r	1
s	.
IQ	r	-0,012	1
s	0,940	.
Академічна успішність	r	0,304	0,165	1
s	0,047	0,290	.

Таблиця 3 - Кореляція емоційного інтелекту з IQ та академічною успішністю.

Проведене нами емпіричне дослідження показало: - часто важливими чинниками для успішного навчання студентів виступають як когнітивні здібності, так і рівень емоційного інтелекту; – методом експериментального спостереження нами було виявлено, що емоційний аспект навчання значно впливає на академічні успіхи та соціальну адаптацію студентів.

Після аналізу даних вибірки студентів та їх інтерпретації для вивчення взаємозв'язку EI та IQ, при впливі на академічну успішність було виявлено наступне:

- емоційний інтелект та успішність учнів досліджуваної вибірки перебувають у взаємозв'язку;

- студенти з високим рівнем емоційного інтелекту мають значно більшу успішність, ніж студенти з низьким рівнем емоційного інтелекту;

- розвиток емоційного інтелекту у закладах вищої освіти дозволяє розвивати інтелектуальні здібності, творчі здібності студентів, забезпечуючи згодом професійний успіх;

- завдяки особистій здатності виявляти та ефективно керувати своїми емоціями стосовно цілей (на які вони спрямовані) студенти можуть досягати більш високих результатів у процесі освіти;

- застосування методів розвитку емоційного інтелекту, змін кон'юнктури та відносин (у групі, сім'ї) може конкурувати з іншими необхідними факторами для підвищення успішності.

Проведене наукове дослідження не вичерпує всіх аспектів вирішення проблеми обґрунтування взаємозв'язку емоційного інтелекту та академічної успішності студентів.

Перспективним у подальших дослідженнях ми бачимо вивчення всіх аспектів психолого-педагогічних умов формування та розвитку емоційного інтелекту у взаємозв'язку EI та IQ, при впливі на академічну успішність – (EI + IQ = АУ), у контексті поступовості: успішність, освіченість та професійна компетентність.

Для більшої ефективності проведене нами дослідження надалі можна розширити, оцінивши взаємозв'язок між самооцінкою та емоційним інтелектом, поставивши питання та проаналізувавши взаємозв'язки соціального оточення та позанавчальної соціальної групи студентів з орієнтиром студентів на майбутній професійний успіх.

Література:

1. Андрєєва, І.М. Емоційний інтелект: дослідження феномена/І.М. Андрєєва// Питання психології. - 2006. - № 3. - С. 78-86.

2.Амплєєва О.М. Взаємозв`язок емоційного інтелекту з різними напрямками практичної психології. Молодий вчений. № 2, 2019. С.145–149.

3. Четверик-Бурчак А.Г. Механізми впливу емоційного інтелекту на успішність життєдіяльності особистості: дис. канд. психол. наук: 19.00.01 / Аліна Григорівна Четверик-Бурчак. – Одеса, 2015. – 187 с.

УДК 62-192:873

ОПТИМІЗАЦІЯ РЕЖИМІВ ПЛАНОВИХ ПОПЕРЕДЖУВАЛЬНИХ РЕМОНТІВ ПОРТОВИХ ПЕРЕВАНТАЖУВАЛЬНИХ МАШИН.

Микола ЗУБКО

Планування режимів попереджувальних ремонтів (ППР) машин має ціллю підтримку необхідного рівня працездатності машини і рівномірного завантаження власної ремонтної бази, або своєчасного оформлення договорів на ремонти сторонніми організаціями при максимальних (мінімальних) значеннях визначеного критерію оптимізації. Застосовувані сьогодні, зокрема в портах, методи планування цих робіт базуються на визначених нормативними документами міжремонтними нормами безвідносно до фактичних показників надійності машин і реальних умов експлуатації, у тому числі економічних показників їхнього використання. Як наслідок більше 50% виконаних ремонтів протягом року виявляються позаплановими, тобто аварійними. З цієї причини підприємства несуть значні збитки через простої робочої сили і транспортних засобів, неминучих при раптових відмовах машин.

Впровадження сучасних методів оптимізації, зокрема періодичності основних категорій планових ремонтів (міжремонтних норм) стримується через відсутність достатньої й достовірної інформації про показники надійності відповідних машин, а також результати їхньої технологічної і технічної експлуатації в умовах даного перевантажувального комплексу. Разом з тим, навіть в умовах обмеженої інформації, в ряді випадків, можна одержувати рішення цієї задачі досить близькі до оптимального. Крім того наявність постановки, алгоритмів і програм рішення оптимізаційних задач стосовно експлуатації машин – необхідна умова створення сучасних автоматизованих інформаційно-аналітичних систем спроможних, наприклад, пропонувати оптимальні варіанти складу технологічних ліній для перевантажувальних робіт на даному об’єкті.

В роботах з оптимізації режимів ППР в якості закону розподілу наробітку машини до відмови прийнято вважати експоненціальним з постійною інтенсивністю відмов, оскільки машина знаходиться в стані стаціонарного періоду експлуатації. Вірогідно, що таке припущення в багатьох випадках приводить до суттєвого відхилення від оптимального результату. Дійсно, с часом сумарного напрацювання відновлювального об’єкта інтенсивність відмов становиться постійною, назад пропорційною його середньому наробітку на відмову. Однак зазначена постійність наступає тільки після напрацювання об’єктом сумарного наробітку рівного, в залежності від закону розподілу його наробітку до відмови, (3 ÷ 6)Т0. Т0 – середній наробіток на відмову, яка приводить до аварійного ремонту з виводом машини із експлуатації. Наприклад, стосовно портальних кранів, працюючих в грейферному режимі, цей сумарний наробіток складає (12 ÷ 24) тис м г при середньому наробітку на відмову такого типу приблизно (2 ÷ 3) тис м г .

При рішенні зазначеної задачі додатково до загально прийнятих зроблено наступні припущення:

- Об’єкт знаходиться завжди у одному з двох станів: працездатності чи відмови. Перехід з одного стану до іншого відбувається в результаті раптової відмови.

- Розподіл наробітки системи на відмову належить до класу зростаючих функцій інтенсивності відмов. Відповідна щільність розподілу існує і є безперервною.

- Процес функціонування системи триває необмежено довго.

Якщо прямо не обговорено, то вважається, що всі дії по відновленню здійснюються за дуже малий проміжок часу, після чого система одразу починає працювати з попереднім законом розподілу наробітку машини до відмови. В роботі розрахунковим законом розподілу наробітку машини до відмови прийнято двох параметричний закон Вейбула-Гнеденко. Як відомо, змінюючи один із параметрів цього закону в рамках р = (1 ÷ 5), завжди можна отримати закон, відповідний до статистичних даних стосовно надійності машини. Другим параметром являється інтенсивність відмов машини λ , котра визначається величиною середнього наробітку на відмову Т0 . В якості критерію оптимізації вибрано питомий дохід по наслідкам технологічного використання машини в міжремонтні періоди. В зазначеному критерії враховані наступні показники: плановий міжремонтний наробіток, функція розподілу наробітку на відмову й функція надійності машини щодо відмов першої групи, усунення яких вимагає виводу машини з експлуатації на досить тривалий час, порівнянний з виконанням, наприклад поточних, і відмов другої групи, це раптові відмови усунення яких не вимагає виводу машини з експлуатації на тривалий термін; середній час відновлення після відмови; тривалості аварійно-планового й планового ремонтів, які залежать від міжремонтного наробітку; дохід за одну годину роботи машини з відрахуванням відповідних витрат; штраф, включаючи загублений дохід, за одну годину простою машини через раптову відмову; середня вартість 1 год., відповідно, аварійно-профілактичних, профілактичного ремонтів і відновлення після раптових відмов.

Проведені розрахунки оптимальних міжремонтних норм для портального крану в грейферному режиму експлуатації вважаючи його як для старіючим, так і не старіючим об’єктом, при наявності штрафу через раптову відмову машини і при його відсутності, при врахуванні раптових відмов другої групи и без них. По наслідкам розрахунків можна зробити наступні висновки: Використання закону надійності нестаріючого об’єкта допустимо на першому етапі експлуатації машини, коли відсутній достатній масив статистики з її надійності. В цьому разі розрахунковий максимум прибутку на (15-20)% менший чим при врахуванні зростання інтенсивності відмов, на (20-30)% зменшується оптимальне значення міжремонтної норми і допустимий діапазон її відхилення в обидві сторони при виробничій необхідності.

УДК 338

ОСОБЛИВОСТІ ЗАСТОСУВАННЯ ПОСЛУГ АУТСОРСИНГУ ГОТЕЛЬНИМИ ПІДПРИЄМСТВАМИ

Андрій Іванов

Готельні підприємства, як і готельний продукт, у процесі розвитку проходять всі етапи розвитку ‒ від ідеї до занепаду та спаду продажу і прибутку [1]. На кожному етапі розвитку готельне підприємство стикається з різними труднощами розвитку, рішення яких забезпечує перехід від одного до іншого етапу з метою максимізації знаходження на пікових етапах «росту» та «зрілості».

Для вирішення проблем, які виникають, кожному етапу життєвого циклу готельних підприємств та готельного продукту відповідають певні цілі та завдання. З урахуванням цілей та завдань, що стоять перед менеджментом готельних підприємств, слід застосовувати послуги аутсорсингу, беручи до уваги його особливості, переваги та можливі ризики від його застосування.

На підставі дослідження практики застосування послуг аутсорсингу готельними підприємствами обґрунтовано способи застосування послуг аутсорсингу на різних етапах життєвого циклу готельного підприємства(ЖЦГП) з урахуванням цілей та завдань, що стоять перед менеджментом готельних підприємств (табл. 1).

Таблиця 1

Способи застосування послуг аутсорсингу на різних етапах ЖЦГПз урахуванням цілей та завдань менеджменту готельних підприємств

Цілі	Задачі	Застосування (+/-)
Створення
Знаходження ідеї. Розробка концепції. Перевірка концепції.	Аналіз потенційного попиту на послуги готельного п-ва	+
Проведення маркетингових досліджень та складання «портрету клієнта»	+
Планування обсягів продажів номерного фонду нового готельного п-ва	+, -
Оцінка ресурсних можливостей нового готельного п-ва щодо надання та просування послуг на ринку	+, -
Прогнозування реакції споживача на послугу нового готельного п-ва	+
Зростання
Створення ринку. Залучення споживачів. Розширення збуту. Максимізація продажів. Формування прихильності до марки.	Спонукання споживача до покупки	+
Збір та аналіз інформації щодо задоволеності споживача послугами готельного п-ва	+
Створення та закріплення позитивного іміджу послуги щодо придбаної послуги	+, -
Зрілість
Пошук нових споживачів та нових сегментів ринку	+, -
Підтримка переваг послуги. Відстоювання долі ринку.	Оптимізація каналів збуту	+
Стимулювання каналів збуту шляхом знижок, програм лояльності	+, -
Модифікування окремих послуг та якості обслуговування	+
Включення до ціни послуги додаткових послуг, які збільшують її цінність	+
Зниження цін на послуги	+
Спад
Запобігання падінню. Оптимізація ресурсів. Знаходження нового ринку /сегменту споживачів	Надання ринковій послузі новизни	+
Перегляд політики у відношенні каналів продажів та просування послуги	+
Зміни послуги готельного п-ва для нового ринку/ сегменту споживачів	+, -
Перехід до просування нової послуги готельного підприємства	+

Джерело: власна розробка автора на основі [2].

Виходячи з інформації таблиці бачимо, що застосування послуг аутсорсингу дозволяє готельним підприємствам отримати переваги, які допомагають вирішувати різноманітні завдання та проблеми, що виникають на різних етапах життєвого циклу готельних підприємств. Нами поділено на групи основні переваги від використання послуг аутсорсингу у готельному бізнесі (рис. 1).

Незважаючи на переваги від застосування послуг аутсорсингу, необхідно враховувати ризики, що можуть бути згубними для готельних підприємств на певних етапах життєвого циклу:

Рис.1. Основні переваги застосування готельними підприємствами послуг аутсорсингу.

Джерело: складено автором на основі [3].

1. Ризик вибору ‒ надавати послугу власними силами чи віддати на аутсорсинг. При укладанні договору послуги аутсорсингу готельні підприємства стають залежними від аутсорсингових компаній.

2. Ризик вибору аутсорсингових компаній. Проблема надійності аутсорсингових компаній, що надають готельні послуги.

3. Суб'єктивний вибір аутсорсингових компаній через наявність родинних чи дружніх зв'язків.

4. Ризик неправильного розрахунку критеріїв оцінки послуг аутсорсингу. Відсутність обґрунтованих методик, що дозволяють визначити реальні ефекти від застосування послуг аутсорсингу.

5. Ризик низької кваліфікації персоналу аутсорсингових компаній та її надійності: загроза невиходу працювати, скоєння крадіжок, псування майна та інших.

6. Ризик загрози витоку комерційної інформації (у разі роботи персоналу аутсорсингових компаній з особистою інформацією клієнтів, наприклад, служба бронювання).

7. Ризик неготовності колективу готельних підприємств до участі у партнерстві з персоналом аутсорсингових компаній (антимотивація штатного персоналу готельних підприємств) та ін.

Як бачимо своєчасний облік готельними підприємствами особливостей використання послуг аутсорсингу в залежності від етапів життєвого циклу дозволить готельним підприємствам найбільш ефективно використовувати послуги аутсорсингу для забезпечення конкурентних переваг в умовах ринку готельних послуг, що швидко зростає і розширюється.

Разом з тим практика застосування послуг аутсорсингу готельними підприємствами показує, що застосування послуг аутсорсингу ними супроводжується різними проблемами, що виникають через несвоєчасне або неефективне застосування послуг аутсорсингу менеджментом готельних підприємств, що призводить до втрати очікуваних переваг і вигод, характерних для послуг аутсорсингу.

Список літератури

Ivanov, A., & Boryslavskyi, I. (2022). Особливості застосування бізнес-процесів у готельному господарстві. Розвиток методів управління та господарювання на транспорті, 3(80), 124-138. https://doi.org/10.31375/2226-1915-2022-3-124-138.

Іванов А.М. Особливості застосування аутсорсингу в готельно-ресторанному бізнесі України / А.М. Іванов // «Наукова весна» 2023: матеріали XIІI Міжнародної науково-технічної конференції студентів, аспірантів та молодих вчених, Дніпро, 1–3 березня 2023 року / Національний технічний університет «Дніпровська політехніка» – Дніпро: НТУ «ДП», 2023. 483 с. URL: https://rmv.nmu.org.ua/ua/arkhiv-zbirok-konferentsiy/naukova-vesna-2023/Scientific_Spring_2023.pdf

КіцисВ. М. Аутсорсинг: поняття, сутність, передумови та переваги використання. URL: https://cyberleninka.ru/article/n/autsorsing-ponyatie-suschnost-predposylki-i-preimuschestva-ispolzovania/viewer.

УДК 656.6:616-036

ПРОБЛЕМИ ДЕКАРБОНІЗАЦІЇ ПАРКУ МАШИН ДЛЯ ВНУТРІШНЬОПОРТОВОГО ПЕРЕМІЩЕННЯ ВАНТАЖІВ

Ірина ІВАНОВА, Дмитро РЕШЕТКОВ

Автоперевезення на короткі відстані в портах є основним джерелом викидів вуглецю та оксидів азоту. За оцінкою фахівців, на них припадає в середньому близько 40% усіх парникових газів (ПГ) у порту.

Ці транспортні засоби перевозять вантажі між двома портами, між портами та розподільчими центрами чи складами, а також між вузловими пунктами в межах одного порту. Найчастіше зазначені перевезення забезпечують як великі корпоративні парки, і невеликі власники-оператори дизельних тягачів.

Хоча вони долають відносно короткі відстані, часті зупинки та старти, а також простої у чергах з працюючими двигунами роблять їх одним із найенерговитратніших видів транспорту. Крім того, забруднення портів безпосередньо впливає на людей, які проживають в населених пунктах, які розташовані поряд з ними.

Зазначені екологічні та соціальні фактори викликають стратегічну потребу в декарбонізації портів та автопарків. При цьому ініціативи щодо скорочення викидів парникових газів неможливо реалізувати без сильної політичної підтримки органами влади.

Наприклад, у 2020 році Каліфорнія ввела правило Advanced Clean Trucks (ACT), згідно з яким, починаючи з 2024 року, все більший відсоток продажів вантажних автомобілів по всьому штату має припадати на вантажівки з нульовим рівнем викидів. Аналогічні заходи було вжито по всій країні. Великі портові міста по всьому світу також активно запроваджують свої заходи.

Разом з тим аналіз зарубіжних джерел дозволяє зробити висновок, що дії в цьому напрямі стикаються з фінансовими, інфраструктурними та операційними бар'єрами за декількома позиціями:

1) Високі експлуатаційні витрати, які для великовантажних електромобілів нині вищі порівняно з дизельними вантажівками на 30–35 % (для дрібних операторів ця величина становить 40–45%).

2) Високі початкові капітальні вкладення на електромобілі великої вантажопідйомності та допоміжну зарядну інфраструктуру (за цінами 2021 року електрична вантажівка коштувала приблизно вдвічі дорожче за свій дизельний аналог).

3) Неперевірена технологія протягом терміну служби (доступність парку електричних вантажівок у комерційних масштабах є інновацією, що все ще зароджується).

4) Необхідність операційних змін (велика частина світу не має в даний час необхідної інфраструктури зарядки для забезпечення широкомасштабного впровадження електромобілів (EV)).

5) Складна система взаємовідносин зацікавлених сторін, нескоординовані дії яких можуть породити бюрократичну тяганину, неправильне розподілення витрат і ризики, що уповільнюють впровадження.

Вирішення зазначених вище проблем, з якими стикаються порти по всьому світу, може сприяти використанню нових моделей для портових екосистем.

Ці моделі використовують державні та приватні суб'єкти для зниження витрат, поділу ризиків та збільшення капіталу, доступного для парків з нульовим рівнем викидів (табл.1, табл. 2).

Таблиця 1

Модель 1: Платна інфраструктура як послуга
Центральний постачальник інфраструктури	Проектує, будує, експлуатує, обслуговує та фінансує інфраструктуру зарядки транспортних засобів для транспортних операторів – через державні чи приватні автопарки та стягує плату за кіловат-годину (кВт-год.).
Оператори робіт з внутрішньопортового переміщення вантажів	Укладають контракт із постачальником інфраструктури на оплату використовуваної електроенергії, зберігаючи при цьому право власності на транспортні засоби з нульовим рівнем викидів, а також логістику та транспортування вантажів.
Спеціалізована організація	Бере на себе ризики, пов'язані із обслуговуванням зарядної інфраструктури
Центральний орган	Керує процесами видачі дозволів, встановлення, закупівель та всіма поточними питаннями експлуатації та обслуговування протягом усього терміну служби інфраструктури.
Перевага: За оцінкою фахівців, така схема може знизити сукупну вартість володіння вантажівками з нульовим рівнем викидів на 4–8 % для дрібних операторів та на 1–4 % для великих операторів.

Таблиця 2

Модель 2: Транспортний засіб із нульовим рівнем викидів як послуга
Центральний постачальник послуг для вантажних автомобілів із нульовим рівнем викидів	Фінансує, володіє та обслуговує як зарядну інфраструктуру, так і тягачі з нульовим рівнем викидів у централізованому парку. На одного постачальника покладається відповідальність за основні засоби вантажних автомобілів та інфраструктури покладається на одного постачальника (технічне обслуговування, оновлення та обіг після закінчення терміну служби)
Оператори транспортного засобу	Платять постачальнику послуг з виробництва вантажівок з нульовим рівнем викидів за доступність вантажівки за необхідності, як у випадку з орендою автомобілів.
Постачальник послуг вантажних автомобілів	Забезпечує доступність вантажівок на основі розрахунку за кілометр, годину або TEU, в той час як оператори перевезень зберігають за собою право власності та керування вантажним та логістичним транспортом.
Перевага: За оцінкою фахівців, така схема може знизити сукупну вартість володіння вантажівками з нульовим рівнем викидів (TCO) на 15–20 % для невеликих операторів та на 5–8 % для великих операторів.

Як показують розрахунки, реалізація цих моделей забезпечує знеуглерожування парку машин для внутрішньопортового переміщення вантажів із меншими загальними витратами та ризиками порівняно з моделями, в яких оператори несуть повну відповідальність за переведення свого парку на використання електроенергії.

. Хоча портові адміністрації не є прямими власниками найбільших портових джерел викидів – парків великовантажних автомобілів – вони повинні відігравати вирішальну роль у цьому переході.

Досвід зарубіжних портів з декарбонізації парків внутрішньопортової механізації може бути успішно використаний і розвинений у морських портах України.

УДК 374.441

ФРАУДАТОРНІ ПРАВОЧИНИ ЧЕРЕЗ ПРИЗМУ СУДОВОЇ ПРАКТИКИ

Ольга ІВАНОВА

Якщо звернутися до Цивільного або господарського кодексів України, то знайти визначення фраудаторного правочину неможливо, хоча це поняття відомо ще з римського права. Там досить досконало визначено поняття фраудаторності як дій на шкоду кредиторам – тобто це дії які вчиняє боржник щоб уникнути відповідальності за допомогою приховання свого майна або зменшення його кількості.

Поняття фраудаторності відображається тільки в загальних засадах цивільного законодавства, зокрема в п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України. Однією із таких засад є добросовісність, тобто учасники цивільних правовідносин повинні відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України)

За останні роки, змін у цивільному кодексі стосовно недійсності правочинів та визначення фраудаторності не відбулось, але використання конструкції цих правочинів зустрічається у Кодексі з процедур банкрутства, Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону «Про виконавче провадження» на що вказала Велика палата ВС у справі № 369/11268/16-ц

Зазначимо, що судова практика в Україні, за останні роки стала більш уваги приділяти недійсним правочинам. Так у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 р. по справі № 755/17944/18 (стосовно договору купівлі-продажу) сформульовано висновок щодо конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі, яка включає:

- момент укладення договору (усвідомлення боржником можливості втрати майна за борги);

- контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір;

- ціну та наявність або відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Стосовно безоплатних договорів, то постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, визнано фраудаторним безоплатний договір та до критеріїв фраудаторності віднесено:

– момент дарування;

– контрагент – обдаровуваний.

У цій справі боржник, щоб уникнути звернення стягнення на майно, уклав договір дарування.

Ще одним, майже новаторським рішенням, є висновок про можливість визнавати недійсним правочин, який рішенням суду вже визнано дійсним. Підставою виступає постанова від 18 листопада 2020 року у справі № 569/6427/16-ц КЦС ВС в якій договір оспорювався через недотримання його нотаріальної форми, але це не заважає визнанню його недійсним через те, що він був вчинений на шкоду кредитору.

У постанові від 19 травня 2021 р. по справі № 693/624/19 Верховний Суд застосував конструкцію фраудаторного правочину та визнав що боржник своїми діями «вжив право на зло».

У постанові від 26 травня 2021 р. по справі № 727/2525/20 Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу кредитора, нагадав висновок Верховного Суду у справі № 922/1903/18 від 07.10.2020р., про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора.

Слід зауважити на існування фіктивного правочину. Його метою є введення в оману щодо дійсних намірів. Це окремий вид правочину та його не слід плутати з фраудаторним.

Також слід погодитись з думкою В.Крата що фраудаторність може стосуватися не тільки правочинів, але й інших приватноправових конструкцій. Зокрема, це стосується поділу майна подружжя для уникнення накладення на нього стягнення.

Одже, враховуючи все вищезазначене слід констатувати, що фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (постанова від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19) ВС КГС).

Українському законодавцю слід взяти до уваги приклад польських цивілістів, які конструкцію фраударності закріпили у цивільному кодексі та його нормативне закріплення колись таки відбудеться і в українському законодавстві.

УДК 547. 742

ПОШУК НОВИХ СЕМИЧЛЕННИХ СТРУКТУР
НА ОСНОВІ 7-АМІНОІНДОЛУ

Роксана ІВАНОВА, Марина ШЕСТАКОВА

Висока біологічна активність і дуже мала токсичність похідних 1,4діазепіну сприяє розвитку хімії інших споріднених систем, зокрема, хімії 1,5діазепінів. Серед сполук цього класу знайдено транквілізатори, анальгетики, речовини, що знижують тиск і знімають кашель більш ефективно, ніж кодеїн.

Враховуючи цю обставину, а також той факт, що похідні 1,5діазепіну вивчені порівняно мало, нами були розроблені доступні методи синтезу нових похідних піроло-1,5-діазепіну та вивчені хімічні перетворення синтезованих сполук (R1 = R4 = H; R2 = R3 = CH3).

Інтерес до таких систем обумовлений тим, що серед невеликої кількості описаних сполук були знайдені речовини, що володіють цікавим спектром біологічної дії.

У літературі є два повідомлення щодо синтезу таких систем. Зазначені способи мають низку істотних недоліків. До основних слід віднести, перш за все, багатостадійність, обмежені можливості введення в цю гетеросистему замісників та використання каталізатора на основі дорогоцінного металу.

Нами розроблено метод, що виключає ці недоліки.

Схема 1

Використовувані як напівпродукти синтезу гідразони 1-3 легко можуть бути отримані або з-фенілгідразинів або з нітроанілінів за реакцією Джеппа-Клінгемана. Їхня циклізація дає відповідні 7-нітроіндоли 4-6, які легко відновлюються над нікелем Ренея в амінопохідні. Останні, внаслідок їх нестійкості, не виділялися в чистому вигляді, а одночасно піддавалися взаємодії або з хлорангідридами β-хлорпропіонової або β-хлормасляної кислот. Внутрішньомолекулярне алкілювання амідів 7-9 ДМФА в присутності гідриду натрію давало кінцеві продукти 10-12.

Будова проміжних та кінцевих продуктів підтверджувалася даними ІЧ- та УФ-спектроскопії та мас-спектрометрії. Чистота та індивідуальність з'єднань контролювалася за допомогою тонкошарової хроматографії.

Був зроблений висновок, що синтезовані сполуки можуть приймати участь в реакціях гідролізу, переетерефікації, алкілювання, амідування, відновлення.

Ряд отриманих у ході дослідження речовин піддали фармакологічному скринінгу з метою вивчення їх впливу на центральну нервову систему (ЦНС). Оцінка фармакологічної активності проводилася за тестами антагоніста з коразолом (протисудомна, транквілізуюча дія), порушення орієнтовних рефлексів та координації рухів. Як еталонні сполуки використовувалися хлордіазепоксид (лібріум, еленіум) і діазепам (седуксен, валіум). Всі вивчені сполуки мають протисудомну дію вираженою різною мірою залежно від структури.

Фармакологічні дані, отримані щодо представників класу піроло[1,2,3-e,f][1,5]-бенздіазепін-6(7Н)-онів свідчать, що вони є новим класом психотропних препаратів.

УДК 338.379.85

Рекреаційна спадщина України

Юлія Іванова, Валерія Франко, Валентина Олійник

Курортно-рекреаційна сфера є невід'ємною складовою туризму, адже саме вона допомагає людині не лише у своєму фізичному стані, а й у оновленні духовних, моральних та етичних сил. Тому люди, які активно займаються рекреаційним туризмом, відвідуючи санаторії та інші заклади, насамперед почувають себе набагато краще психологічно. Наша країна має гарний природно-рекреаційний потенціал, який обумовлений сукупністю природних ресурсів, умов та стану природного середовища, які є базою для створення рекреаційної інфраструктури. Саме тому, Україна відома своїми природно-рекреаційними ресурсами починаючи від півночі країни, закінчуючи півднем.

Будівництво рекреаційних курортів на загальнодержавному рівні відбувається за Генеральною схемою планування території України. Саме це визначає напрями рекреаційного розвитку території всієї країни. Для міст зі значним рекреаційним і оздоровчим потенціалом вона передбачає заборону на будівництво нових і розширення діючих промислових підприємств, не пов'язаних із задоволенням потреб відпочиваючих, чи здатних негативно вплинути на природні рекреаційні ресурси [1].

Україна розташована у зонах змішаних лісів та степів, що дозволяє їй мати безліч рекреаційних ресурсів. На півночі в межах Українського Полісся переважають мішані ліси. Саме завдяки цьому наша країна має велику кількість заповідників які є невід'ємною частиною рекреаційного потенціалу нашої землі, а саме такі як: Асканія-Нова, Чорноморський, Український степовий, Канівський, Поліський та Карпатський заповідники.

Також, сприятливий у терапевтичному відношенні клімат південних (Чорноморське узбережжя) та західних (Українські Карпати) районів дозволив створити тут приморські та гірські курорти, на яких широко використовується кліматотерапія, як основна лікувальна методика.

Не можна не відзначити, що більшість регіонів країни має санаторно-курортний потенціал. При обслуговуванні та лікуванні відпочиваючих виділяється комплекс природних ресурсів, що забезпечують всебічність рекреаційних послуг, що надаються. Основними складовими є лікувальні мінеральні води та грязі, рекреаційний потенціал лісів, різноманітних ландшафтів, морських узбереж та туристичні ресурси місцевості.

Отже, проаналізувавши природно-рекреаційний потенціал нашої країни, можна поділити основні рекреаційні об'єкти України на наступні групи [2]:

1) санаторії;

2) дитячі санаторії;

3) санаторії-профілакторії;

4) будинки відпочинку та пансіонати;

5) бази відпочинку;

6) туристичні бази.

Відомо, що початок розвитку санаторно-курортної справи в Україні розпочався з ХІХ ст., проте найбільшого розвитку зазнав у ХХ ст. Саме в цей час розбудовувались вітчизняні курорти, які користувались попитом у населення [3].

На сьогоднішній день, в нашій країні діє велика кількість санаторіїв, які дозволяють людині покращити свій фізичний та моральний стан. Отже, нами було проаналізовано десять найвідоміших санаторіїв України та виділена максимальна кількість місць у кожному санаторії (рис. 1.)

Рис. 1. Місткість топ-санаторіїв України.

Джерело: власна розробка авторів на основі [5].

Популярні та великі санаторії територіально розташовані в Одеському, Закарпатському та Львівському регіонах, тому що саме ці регіони багаті своїми рекреаційними ресурсами та мають достатню кількість місткості для туристів. Особливо виділяється санаторій "Діамант" у Львівській області, який може вмістити в себе найбільшу кількість осіб, а саме 968 осіб, тим часом, як найменша кількість місткості становить 200 осіб у санаторії "Теплиця" в Закарпатській області. Отож, можна зробити висновок що санаторій "Діамант" Львівської області є більш популярним, привабливим та містким для туристів.

Якщо говорити про одну з головних рекреаційних спадщин України, слід зазначити мінеральні води. Найбільша кількість мінеральних джерел зосереджена у західній частині України, яка приваблює велику кількість туристів. У Закарпатській області є великі запаси вуглекислих вод, що використовуються на курортах: Верховина, Гірська Тиса, Карпати, та Шаян. Добре вивчені та широко застосовуються для лікування родовища мінеральних вод Львівської, Луганської, Дніпропетровської, Харківської областей [4].

В Україні набуває популярності медичний туризм й особливо галузь –лікування грязями [1].

Отже, в Україні діє невелика кількість рекреаційних курортів, але країна має великий рекреаційний потенціал для відновлення курортної справи В країні існують всі види оздоровчо-лікувальних ресурсів. Для більш ефективного розвитку необхідно доопрацювати та систематизувати Державний кадастр природних лікувальних ресурсів України. Державний контроль за раціональним використанням та охороною рекреаційних ресурсів має жорство слідкувати за дотриманням режимів зон санітарної охорони, та охорони природної спадщини.

Підсумовуючи вищезазначене, є сподівання, що Україна на основі рекреаційних ресурсів відновить, розбудує та популяризує вітчизняну санаторно-курортну справу.

Список літератури

1. Скабара Р.М. Львівський національний університет фізичної культури им. І. Боберскького./ Кафедра спортивного туризму. - Країнознавчі аспекти оздоровчо-лікувального туризму. - 2020.- С. 1-7.

2. Статті про Україну. Рекреаційні ресурси та туризм. URL: https://www.photoukraine.com/ukrainian/articles?id=129

3. Pidru4niki - Навчальні матеріали онлайн. Розвиток курортів в Україні. URL: https://pidru4niki.com/2015060965390/turizm/rozvitok_kurortiv_ukrayini

4. Безруків. Рекреаційні ресурси та культурологія. Кримський університет культури, мистецтв та туризму. Крим. - С. 100-105.

5.Travello. Лікувально-профілактичні санаторії України Топ 10. URL: https://travello.com.ua/uk/articles/lecebno-profilakticeskie-sanatorii-ukrainy-top-10

УДК 669.1; 538.9

ВПЛИВ ЗНАКОЗМІННОГО ВИГИНУ НА СТРУКТУРНІ ПОШКОДЖЕННЯ НИЗЬКОВУГЛИЦЕВОЇ СТАЛІ

Сергій ІОВЧЕВ, Ніна САВЧУК

Феноменологічні моделі руйнування твердих тіл, що розробляються в даний час, використовують дані про акумулювання пошкоджень при пластичній деформації. Пошкодженість D(n) (коефіцієнт пошкодженості) матеріалу характеризується відношення площі елемента dS*(n) (n – нормаль до площини dS*) перерізу тіла пошкодженого мікропорами, мікротріщинами, нагромадженнями дислокацій, до загальної площі dS*(n) без урахування будь-яких мікроушкоджень:

Рідкісний технологічний процес обробки металів або експлуатації конструкцій обходиться без деформації вигином, під якою мають на увазі порушення прямолінійності головної осі тіла. Таку деформацію зазнають тіла, закріплені на одній або кількох опорах. При знакозмінному вигині (ЗВ) плоских об'єктів шари металу віддалені від середньої площини на відстані dy, поперемінно відчувають деформації стиснення і розтягування. При цьому в об’ємі металу, схильного до розтягування, з'являються дефекти у вигляді мікроушкоджень, характер яких змінюється при зміні виду деформації.

Під час досліджень вивчали утворення та зміну структури мікроушкоджень при послідовних деформаціях розтягуванням та стисненням у листах низьковуглецевої однофазної сталі DС04(0.06% С, до 0.35% Mn, до 0.40% Si, ~ 0.025% S і P), які моделювали ЗВ.

Деформація відпалених смуг на початковому етапі (0.25 циклу) призводить до формування структури з мікроушкодженості у вигляді пор у розтягнутій області, до зменшення частоти () власних коливань прямокутних зразків та модуля нормальної пружності (E). Випрямлення смуг (деформація ЗВ 0.5 циклу) сталі призводить до «деградації» пошкоджень, що утворилися на попередньому етапі ЗВ в розтягнутій ділянці смуг і повторюється при кожному випрямленні зразків. Коефіцієнт пошкодженості (D) збільшується при згинах і повертається до значення, близького до попереднього, після випрямлення смуг. Зміни D при зміні деформації «розтяг–стиск» протікає інтенсивно на початкових стадіях знакозмінного вигину (0.25-1 циклу).

При збільшенні деформації ЗВ до 10 і більше циклів величина «деградації» пошкоджень при випрямленнях зразків зменшується, коефіцієнт пошкодження повільно збільшується. Відбувається накопичення пошкоджень у вигляді пір, які не зазнають змін при змінах виду деформації. Анізотропія D повторює анізотропію Е.

УДК 338:342.924

Безпека мореплавства

Катерина Ісачкова, Дмитро Фєтєля,

Валентина Олійник

Безпека мореплавства – це сукупність заходів, спрямованих на безпеку життя, здоров'я та майна людей, що знаходяться на судні, а також збереження навколишнього середовища під час морського перевезення вантажів і пасажирів [1].

Основні заходи, спрямовані на безпеку мореплавання, включають: перевірка технічного стану судна. Усі судна повинні проходити регулярні перевірки та обслуговування, щоб гарантувати, що вони перебувають у робочому стані та відповідають міжнародним нормам та стандартам; навчання екіпажу та пасажирів. Екіпаж та пасажири повинні бути навчені правилами безпеки на судні та знати, як діяти у разі надзвичайної ситуації: спостереження за погодними умовами. Судновласники та капітани повинні стежити за погодними умовами та вживати заходів для забезпечення безпеки за несприятливих умов; контроль швидкості судна. Швидкість судна має бути контрольованою та відповідати умовам плавання та місцевості; забезпечення зв'язку та навігації. Судна мають бути оснащені засобами зв'язку та навігації, щоб забезпечити безпечне плавання; забезпечення медичної допомоги. Судна повинні бути оснащені необхідним медичним обладнанням та медичними препаратами, щоб забезпечити медичну допомогу екіпажу та пасажирам у разі потреби; захист навколишнього середовища. Судновласники та капітани повинні вживати заходів для захисту навколишнього середовища, включаючи дотримання всіх міжнародних правил та стандартів щодо запобігання забрудненню морських вод [2].

В Україні здійснюється загальний процес інформатизації суспільства. Міжнародно-правове визнання України значною мірою стало інформаційним проривом для світових інформаційних потоків. Сьогодні всі сфери суспільної діяльності потребують інформаційного забезпечення, а разом з тим і сама інформаційна діяльність потребує правового регулювання. Таким чином, актуальним стає питання організаційно-правового забезпечення функціонування інформаційної сфери.

Рада з безпеки на транспорті збирає та використовує дані про транспортні аварії у своїх розслідуваннях, щоб проаналізувати недоліки безпеки та визначити ризики в системі морського транспорту. Слід зазначити, що деякі характеристики даних обмежують статистичний аналіз та виявлення нових тенденцій. До них належать низька загальна кількість аварій та інцидентів, висока мінливість даних з року в рік, а також зміни в правилах і визначеннях.

Дані за 2020 рік було зібрано відповідно до вимог до звітності, описаних у положеннях Ради з безпеки на транспорті, чинних на цей календарний рік. Наведені тут статистичні дані відображають базу даних інформаційної системи морської безпеки TSB (MARSIS) станом на 25 лютого 2021 року. Оскільки дані про справи постійно оновлюються в базі даних, статистика може дещо змінюватися з часом.

Огляд аварій і постраждалих та потерпілих. У 2020 році TSB повідомили про 262 морських інциденти. Примітка 1, нижчий за 267 у 2019 році та нижчий за 10-річний середній (2010-2019) 289 (рис. 1). У 2020 році на морські аварії (на відміну від аварій суден) припадало 84% морських аварій, порівняно із середнім показником у 82% за попередні 10 років.

У 2020 році було 219 судноплавних аварій, що більше порівняно з 2019 р. – 207 аварій, але на 8% нижче середнього показника за 2010-2019 роки (238). Більшість судноплавних інцидентів стосувалися рибальських суден (33%), за ними йдуть судна з твердими вантажами (26%).

Рис. 1. Аварії на судноплавстві та аварії на судні, 2010–2020 рр.

У 2020 році на борту суден було 43 інциденти порівняно з 60 у 2019 році, що нижче середнього показника за 2010-2019 роки . Більшість аварій на борту сталося на вантажних суднах (35%) і рибальських (35%).

У 2020 році було зареєстровано 18 загиблих у морі, порівняно з 17 зафіксованими у 2019 році та вище середньорічного показника 15,4 за період 2010-2019 років. З 18 смертельних випадків у 2020 р. 12 сталися внаслідок 4 морських аварій, а решта 6 людей загинули внаслідок 5 аварій на борту судна (рис. 2).

Варто зазначити, що у 2020 році всі 12 аварій суден були за участю промислових рибальських суден, а 4 із 6 смертельних аварій сталися на промислових рибальських суднах. Ці дані свідчать про те, що потрібно приділяти уваги для підвищення безпеки промислового рибальства. У 2020 році загальна кількість серйозних травм становила 41, порівняно з 53 у 2019 році та порівняно із середньорічним показником у 50 з 2010 по 2019 рік. Тридцять дев’ять із 41 серйозної травми (95%) сталися внаслідок аварій на борту судна, а решта 2 – у результаті судноплавства [3]. Діяльність Міжнародних морських організацій значно сприяє забезпеченню безпеки мореплавства.

Рис. 2. Загибель і серйозні травми на морі, 2010–2020 рр.

Проблема безпеки мореплавства є однією з найважливіших на морському транспорті, оскільки від її успішного вирішення залежить охорона життя і здоров’я членів екіпажа суден і пасажирів, цілість транспортних засобів і матеріальних цінностей, що перевозяться. На сучасному етапі державотворення на перший план виходить завдання щодо побудови демократичної правової держави, в якій організація влади спрямовує свою діяльність перш за все на забезпечення інтересів громадян і створення механізмів, які допомагали б відстоювати і захищати їх [4].

Список літератури

1.Адміністративно-правове забезпечення безпеки мореплавства в Україні. URL: http://dspace.onua.edu.ua/handle/11300/12910

2. Про заходи щодо забезпечення розвитку України як морської держави.

URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/n0015525-08#Text

3. Marine transportation occurrences in 2020. URL: https://www.bst-tsb.gc.ca/eng/stats/marine/2020/ssem-ssmo-2020.html

4. Безпека мореплавства. URL: http://referat-ok.com.ua/work/bezpeka-moreplavstva/

УДК 621.3.031(477)

ПЕРСПЕКТИВНЄ МАЙБУТНЄ ВІДНОВЛЮВАНОЇ

ЕНЕРГЕТИКИ УКРАЇНИ

Валентина КАЛЮЖНА

Проблема історичної фізичної і моральної залежності України від традиційної енергетики та існування потужного лобі викопного палива існує з перших днів незалежності України. Безумовно, усвідомлюється важливість традиційної генерації для енергетичної системи України на даному етапі її розвитку. Сьогодні, ніхто не ставить під сумнів існування значної частки традиційної енергетики в енергетичному балансі України щонайменше до 2035 року, оскільки технічно неможливо здійснити моментальний перехід на відновлювані джерела енергії та суміжні до них «зелені» та «безвуглецеві» енерготехнології.

Представники сектору ВДЕ змушені регулярно спростовувати іноді і відверто неправдиву інформацію щодо екологічної безпечності або «зеленості» чи економічної привабливості традиційної енергетики. Така тенденція активізувалась під час війни в Україні, коли представники традиційної енергетики зрозуміли, що увесь світ в питанні забезпечення енергетичної незалежності та скорочення залежності від російських енергоресурсів робить ставку саме на відновлювані джерела енергії. Компенсувати той об’єм електроенергії, який буде втрачено як для внутрішнього споживання, так і для експорту, через зношеність інфраструктури на викопному паливі вже у найближчі 5 років, зможуть виключно електростанції на відновлюваних джерелах енергії. Виробляючи електроенергію за рахунок вітру та сонця, споживачі не залежать від кількості і скінченності палива, термінів добування чи поставки цього палива, наявності місця для зберігання палива і утилізації похідних від нього відходів. Виробництво енергії за рахунок відновлюваних джерел енергії, і вітру зокрема, робить країну незалежною від глобальних цінових коливань на паливо. Електроенергія стає більш доступною, її собівартість падає, відповідно споживач платить менше. Сьогодні ціни на електроенергію з ВДЕ є абсолютно конкурентоспроможними, а іноді і нижчими, за ціни на електроенергію, вироблену за рахунок викопного палива, яке потребує додаткових субсидій від населення.

Встановлена потужність Українського сектору відновлюваної енергетики (ВДЕ) напередодні війни, тобто , станом на 31 грудня 2021 року, досягала 9 655,9 МВт, включно з сонячними установками для приватних домогосподарств. До початку широкомасштабної війни, в Україні «зелену» електроенергію генерували 34 вітроелектростанції (ВЕС) або 699 вітрових турбін, середня одинична потужність яких становить 3,5 МВт.

Рисунок 1 - Динаміка росту встановленої потужності об’єктів ВДЕ,

які працюють за «зеленим» тарифом, МВт

На початок 2022 року за загальною встановленою потужністю з ВДЕ лідерами серед усіх областей України є Дніпропетровська (1350,06 МВт), Херсонська (1139,65 МВт) і Миколаївська області (1121,16 МВт). На усі ці області припадає понад 37,3% усіх потужностей ВДЕ в Україні. Що стосується річного приросту, то найбільше нових об’єктів з ВДЕ у 2021 році було додано у Миколаївській (168,7 МВт), Одеській (149,1 МВт), Херсонській (145 МВт) та Запорізькій областях — 98,8 МВт. Так, наприклад, завдяки генерації електроенергії лише промисловими вітровими електростанціями у 2021 році було заощаджено 1,8 млн тон вугілля, 1 171,4 тис м3 природного газу та скорочено приблизно 3,1 млн тон викидів СО2.

Проте вже о 4:00, 24 лютого 2022 року, впровадження рішень, спрямованих на значне покращення бізнес-клімату в секторі ВДЕ і створення нових можливостей для нарощення потужності даного сектору, було призупинене через повномасштабне вторгнення росії на територію України.	Український сектор ВДЕ в умовах війни з перших же годин після вторгнення: за оцінками експертів, станом на серпень 2022 року вже так чи інакше постраждало 30–40% ВДЕ електростанцій у цих регіонах або близько 1 120–1 500 МВт встановленої потужності. За даними Української вітроенергетичної асоціації, з початку широкомасштабної війни в Україні зупинено понад 3/4 вітроенергетичних потужностей, тобто з загальних 1 673 МВт, наразі не працює близько 1 462 МВт українських ВЕС, а 5 вітрових турбін в Херсонській області, що встановлені на Мирненській, Сиваській та Новотроїцькій вітроелектростанціях сьогодні є знищеними. В зоні активних бойових дій перебувають активи ВДЕ вартістю у понад 5,6 млрд доларів США, а в регіонах, сусідніх до областей, де ведуться активні бойові дії — понад 3,6 млрд доларів США. 1,8 МВт біоенергетичних потужностей в Чернігові зазнали пошкоджень, в той час як біоенергетичні станції сумарною потужністю 2 МВт виявились на окупованих територіях Донецької області, а саме, в Волновасі та Маріуполі, тобто 3,8 МВт із 245 МВт, встановлених на кінець 2021 року, наразі не постачають електроенергію до енергомережі в млрд доларів США.

Війна, розв’язана в Україні російським агресором поглибила фінансову кризу в енергетичному секторі країни. Перед національним сектором відновлюваної енергетики постало питання виживання всередині держави. З початком широкомасштабних бойових дій та окупації частини території України, будівництво вітростанцій було призупинене. Виникла ситуація настання форс-мажору , тобто, відтермінування приєднання електроустановок до мережі.

Майбутній розвиток сектору ВДЕ визначається економічній стратегією України до 2030 року, є одним із орієнтирів розвитку національної економіки саме декарбонізацію. Відповідно до Економічної Стратегії України, частка ВДЕ у загальному виробництві електроенергії має зрости до 25% до 2030 року.

До 2032 року планується будівництво 5-7 ГВт нових сонячних та вітроелектростанцій для розширення експортної спроможності України. 30 ГВт об’єктів з ВДЕ для виробництва відновлюваного водню та 3,5 ГВт гідроелектростанцій та насосних гідроелектростанцій. Обсяг майбутніх інвестицій у національну програму «Енергетична незалежність та зелений курс» наразі оцінюється у 130 млрд доларів. За даними Української вітроенергетичної асоціації вітроенергетичний сектор України має можливість додати до сучасної встановленої потужності ще щонайменше 7 ГВт нових ВЕС до 2030 року.

План відновлення України до 2032 року не встановлює конкретних цілей з розвитку офшорної вітроенергетики, тобто ВЕС морського базування. В той самий час треба зазначити, що за даними Світового банку, Україна володіє одним із найкращих технічних потенціалів з розвитку офшорної вітроенергетики в Чорному морі серед усіх країн Чорноморського регіону. Теоретичний технічний потенціал офшорної вітроенергетики в Чорному морі та на мілководді України становить аж 250 ГВт, коли загальний теоретичний потенціал всіх Чорноморських країн складає 435 ГВт. Зважаючи на досвід країн-членів ЄС та Енергетичного Співтовариства, які мають вихід до Чорного моря та демонструють високі показники розвитку вітрової енергетики й скорочення викидів парникових газів, запуск ринку офшорної вітроенергетики в Україні є одним із кращих варіантів прискорення досягнення цілей Європейського Зеленого Курсу. Розглядати можливість будівництва офшорних ВЕС, який включає в себе стимулювання та розвиток секторів блакитної економіки, а саме розвиток офшорних вітрових і хвильових технологій. Розвиток ринку офшорної вітроенергетики значно вплине на розширення експортних потужностей України. Морський вітер є більш потужним і постійним, ніж наземний, тож офшорні вітротурбіни генерують значно більші об’єми «зеленої» електроенергії, яких вистачить як для покриття внутрішнього споживання південних територій України (до прикладу, офшорна вітроелектростанція потужністю 1 000 МВт може виробити достатньо «зеленого» водню для обігріву 250 000 домогосподарств), так і для експорту в країни ЄС. До того ж, офшорні ВЕС можуть бути ефективними і без підключення до загальної енергомережі.

Перевагою офшорних ВЕС є можливість їх автономної роботи або у вигляді інтерконектору між країнами морського регіону Туреччиною, Румунією, Болгарією, Грузією та Україною, або для генерації електроенергії для виробництва відновлюваного водню.

Окупація Запорізької АЕС та прагнення окупантів відключити її від загальної енергомережі, окупація понад 60% українських вугільних та 20% газових родовищ, а також перманентний газовий і нафтовий шантаж російською федерацією усієї Європи та світу, чітко свідчать про те, що прийшов час відмовитись від викопного палива, яке робить країни вразливими і взаємозалежними, та перейти до масштабного розвитку відновлюваних джерел енергії. Ця війна продемонструвала усьому світу якою є і може бути ціна традиційної енергетики.

УДК 159. 378.005

Теоретико-практичні аспекти з національно-патріотичного виховання студентів у вищих навчальних закладах

Андрій Кернас

Національно-патріотичне виховання студентів у процесі вивчення предметів соціально-гуманітарного циклу, є цілісним, процесом, що поєднує використання форм і методів навчально-виховної роботи на аудиторних заняттях, і позааудиторних культурних та спортивних заходах, створює умови для реалізації самовираження і виховання патріотичних якостей молоді України. У сучасних умовах, національно-патріотичне виховання молоді, при здобутті вищої освіти має особливе значення так як має формувати не тільки фахівця, але й громадянина-патріота, небайдужого до долі української держави, економіки, освіти та культури. Вирішення цього питання, вимагає належної організації національно-патріотичного виховання студентів Вищих навчальних закладів. Так, проблеми національно-патріотичного виховання висвітлювали М. С. Грушевським, К. Д. Ушинський. Особливо цінними є сучасні концептуальні наукові розробки українського виховання О. І. Вишневського, а також наукові праці, присвячені засобам патріотичного виховання студентської молоді Т. О. Анікіної.

Відповідно до рекомендацій МОН з національно-патріотичного виховання молоді професорсько-викладацьким складом кафедри Практичної психології, регулярно з студентами проводиться робота з виховання патріотів України.

Кураторам академічних груп запропоновано методичні рекомендації щодо національно-патріотичного виховання, які мають застосовуватись загальноосвітніми навчальними закладами у процесі патріотичного виховання молоді. У рекомендаціях наголошується, що важливим чинником національно-патріотичного виховання має стати феномен Майдану як свідчення жертовності заради безумовного дотримання прав людини та поваги до людської гідності, відстоювання загальнонаціональних інтересів тощо.

В умовах нових суспільно-політичних реалій все більшої актуальності набуває виховання у молодого покоління почуття патріотизму, відданості загальнодержавній справі зміцнення країни та активної громадянської позиції. Кафедра практичної психології стала для студентів ОНМУ ідеологічним Центром становлення громадянина-патріота України, готового брати на себе відповідальність, самовіддано захищати Батьківщину зміцнювати та будувати країну як суверенну, незалежну, демократичну, правову, соціальну державу, забезпечувати її національну безпеку, сприяти єдності української політичної нації та встановленню громадянського миру та злагоди у суспільстві, робити посильний внесок у перемогу над зовнішньою агресією російських загарбників.

На регулярно проводжуваних співробітниками кафедрі Практичної психології, семінарах та майстер-класах, студентам пропонується на розгляд актуальна інформація про героїчні вчинки українських військовослужбовців, бійців добровольчих батальйонів у ході російсько-української війни, волонтерів та інших громадян, які зробили та роблять значний внесок у зміцнення обороноздатності України.

Ще одним напрямом національно-патріотичного виховання у ВНЗ стали формування у студентів моральних якостей особистості творчого підходу у відношенні до навчання, культури поведінки, виховання дбайливого ставлення до природи, гармонізації розвитку особистості, гідного ставлення до фізичної культури та спорту.

На кафедрі проводиться системна робота, яка передбачає забезпечення гармонійного співвідношення різних напрямків, засобів, методів виховання студентської молоді у процесі навчання. У навчально-виховний процес впроваджуються форми та методи виховної роботи, що лежать в основі козацької педагогіки.

З метою створення умов для реалізації кожної особи та підтримки творчого, інтелектуального, духовного потенціалу у навчально-виховній діяльності викладачі неухильно дотримуватимуться єдиного мовного режиму, формують інформаційний та емоційний самобутній україномовний простір, виховують відповідальне ставлення до рідної мови, сприяють виявленню української мови.

Викладачі кафедри Практичної психології роблять все можливе, щоб студенти ОНМУ стали активними патріотами Української держави.

Національно-патріотичне виховання молоді, продовжує залишатися значущим та актуальним, особливо у період складного воєнного часу. Відродження національного патріотизму та готовності до захисту територіальної цілісності своєї Батьківщини – нагальна проблема сучасного українського суспільства. Професорсько-викладацький склад кафедри Практичної психології ОНМУ робить свій посильний внесок в національно-патріотичне виховання студентської молоді та загальну справу українського суспільства в перемогу над російськими загарбниками.

Список використаних джерел

1. О.В. Абрамчук, М.М. Фіцула ПАТРІОТИЧНЕ ВИХОВАННЯ СТУДЕНТІВ ВИЩИХ ТЕХНІЧНИХ НАВЧАЛЬНИХ ЗАКЛАДІВ Монографія УНІВЕРСУМ Вінниця 2008 137 с.

2. Винниченко В. Відродження нації. – Ч.: Репринтне відтворення вид.1920 р. – К.: Політвидав України, 1990. – 328 с. 39.

3. Вишневський О. Сучасне українське виховання: Педагогічні нариси. – Львів, 1996. – 238 с. 40.

4. Вишневський О., Кобрій О.М., Чепіль М.М.Теоретичні основи педагогіки:Курс лекцій/За ред.О.Вишневського.– Дрогобич: Відродження, 2001. 268с.

5. Абрамчук О.В. Патріотичне виховання майбутніх інженерів//Наукові записки ВДПУ м. М.Коцюбинського. Вип.5. – Вінниця, 2001. – С.44-46.

6. Абрамчук О.В. Зміст патріотичного виховання студентів вищих технічних закладів освіти//Зб.наукових праць. Вип.5. – Київ-Вінниця: ДОВ Вінниця, 2017 – С. 365-373.

УДК 656

ОГЛЯД ТЕРМІНОЛОГІЧНОЇ ПРОБЛЕМИ РОЗМЕЖУВАННЯ ПОНЯТЬ «ТЕХНОЛОГІЧНІ» І «ЛОГІСТИЧНІ» ПРОЦЕСИ / ОПЕРАЦІЇ

Олена КИРИЛЛОВА, Валерія КИРИЛЛОВА

Транспортна термінологія сьогодні - це високорозвинена і гнучка система мовних одиниць, яка формувалася в процесі розвитку транспортних технологій і систем, «пройшла» складний і тривалий шлях свого становлення та удосконалення.

У свою чергу, еволюція логістики, як певної сфери знань, тісно пов'язана з розвитком ринкових відносин на заході. Передумови ж до її появи в Україні створені лише на початку 90-х рр. ХХ ст. і обумовлені стрімким входженням країни у ринкову економіку [1]. Фахівці, що досліджують питання логістики [1,2,3], визнають, що вона «... є відносно молодою наукою, що бурхливо розвивається. Багато питань, які стосуються її поняттєвого апарату і термінології, постійно уточнюються і змінюються, наповнюючись новим змістом». В роботі [4] зазначається, що логістика порівняно недавно від'єдналася від теорії торгівлі та виділилася як сфера конкретного наукового знання. Зараз вона «... проходить шлях свого становлення» і «... їй ще належить виробити свою систему законів і категорій, конкретизувати багато понять» [5]. У логістичному знанні досі не доведені до належного рівня конкретизації основні поняття і, на жаль, відсутні їх усталені визначення [2-5]. У роботах [3,6,7] говориться про те, що на сьогодні немає однозначного визначення навіть такого поняття, як сама «логістика». Єдиного підходу немає ні у закордонних, ні у вітчизняних виданнях. Таке, як зазначається в [4], характерно для науки, коли спочатку відсутнє ясне розуміння її центральної ідеї та предмета. Вищесказане підтверджують і результати досліджень, представлені у [8], які показують, що головним джерелом термінів логістики є міжсистемне запозичення і, як наслідок, 97% її основних термінів взято з інших областей знань. При цьому власні терміни логістики «становлять близько 3% її термінологічного апарату» [8].

В Україні терміносистема логістики, розвиваючись, активно поповнюється і збагачується за рахунок поняттєвого апарату вітчизняної транспортної науки та практики [1-3,6,7]. Поряд з цим, саме поняття «логістика» та всі можливі його форми привертають увагу транспортників не менш ніж традиційний понятійний апарат транспортної галузі приваблює фахівців, що займаються логістикою [7]. Таким чином, з одного боку, логістика в нашій країні знаходиться на стадії формування. З іншого, - функціонування транспортних систем сьогодні все більше орієнтується на деяку «логістичну концепцію», що базується на відповідній сфері знань, яка, у свою чергу, знаходиться на стадії формування [1-3,6,7]. Так, сьогодні деякі ключові терміни логістики одночасно використовуються у теорії транспортних процесів і систем. І навпаки, терміни, які входять до складу традиційно транспортного поняттєвого апарату, широко застосовуються у логістиці. При цьому таке запозичення і перенесення традиційно транспортних понять у терміносистему логістики, як правило, характеризується двома типовими ситуаціями:

- або використовуються однакові терміни з різними значеннями;

- або використовуються різні терміни з однаковими значеннями.

Обидві ситуації негативно впливають на розвиток як транспортної терміносистеми, так і поняттєвого апарату логістики. Наведені ситуації є складними й суперечливими. Вони часто призводять до підміни понять, створюють непорозуміння і дискусії у колах фахівців – транспортників, науковців і викладачів, складають певні термінологічні труднощі для здобувачів вищої освіти, які навчаються за транспортними спеціальностями.

У контексті оглянутої проблематики інтерес представляють такі поняття, як «логістичні» і «технологічні» процеси та їх складові - операції.

З позиції традиційної логістичної концепції, яка орієнтована на потреби виробничого (торгового) підприємства і досліджує процеси управління наскрізним матеріальним потоком від закупки сировини, до виробництва готової продукції та її доведення до кінцевого споживача, а також управління відповідними фінансовими та інформаційними потоками:

- «технологічні процеси / операції» з позиції виробничого підприємства – це певні цілеспрямовані дії, в результаті послідовної реалізації яких відбувається виробництво матеріальних благ (товарів), тобто якісне перетворення предметів праці (сировини) у готову продукцію;

- «логістичні процеси / операції» з позиції виробничого підприємства – це всі інші цілеспрямовані дії, послідовна реалізація яких забезпечує наявність потрібного продукту виробництва (товару) у необхідній кількості, у потрібному місці, у потрібний час (пакування, складування, навантаження, транспортування, розвантаження і т. п.).

З точки зору основного виробництва транспортного підприємства мова про виробництво матеріальних благ (товарів) не йде. Це обумовлено відомими специфічними особливостями продукції транспорту, які відрізняють її від продукції інших галузей економіки, і полягають у наступному:

- продукцією транспорту є само переміщення вантажів та пасажирів з пунктів відправлення до пунктів призначення, тобто транспорт не виробляє нову речову продукцію, а лише переміщає продукцію, створену іншими галузями;

- процеси виробництва та споживання продукції транспорту в технологічному сенсі невіддільні один від одного у часі та просторі;

- продукція транспорту, яка виробляється в процесі перевезення, немає речовинної форми, її не можна накопичувати та зберігати;

- з моменту, коли товар пред'явлений до перевезення, він набуває нової якості - стає вантажем і навпаки, після доставки вантажу за призначенням, він перетворюється на товар.

У зв’язки зі сказаним, очевидно, що те, що розуміється під «технологічними процесами / операціями» з точки зору логістичної концепції виробничого підприємства, не може бути у тому ж значенні застосовано до продукції транспортної компанії, тому що вона немає речовинної форми. Тобто «технологічні процеси / операції» з позицій основного виробництва транспортного підприємства – це цілеспрямовані дії, в результаті реалізації яких одночасно у технологічному сенсі відбувається і виробництво, і споживання продукції транспорту, отже і надання відповідних транспортних послуг.

Таким чином, те, що в логістиці називають терміном «логістичні процеси / операції» з точки зору теорії транспортних процесів і систем, а також з позиції основного виробництва будь-якого транспортного підприємства, представляє собою перелік саме технологічних процесів / операцій (основних, додаткових або допоміжних). Без цих технологічних процесів / операцій (пакування, складування, навантаження, транспортування, розвантаження, транспортно-експедиторське і митно-брокерське обслуговування вантажів і транспортних засобів тощо) здійснення транспортного процесу (та його складових – внтажоперевалювального та перевізного процесів), особливо у міжнародному сполучені, не можливо. На підставі сказаного виходить, що більшість так званих у логістиці «логістичних» процесів / операцій, у транспортній галузі традиційно іменуються «технологічними». Безумовно на кожному транспортному підприємстві також може бути «своя логістика», але це питання іншого дослідження і дещо інша, переважно транспортна, термінологія. Проте, на наш погляд, транспортну логістику і логістику будь-якого транспортного підприємства (наприклад, внутрішньопортову логістику) повинні досліджувати відповідні фахівці-транспортники.

УДК 517.51

УЗАГАЛЬНЕННЯ КОЕФІЦІЄНТНИХ ОЦІНОК ТИПУ ТЕОРЕМИ МАРЦИНКЕВИЧА–ЗІГМУНДА НА ВИПАДОК ОРТОНОРМОВАНОЇ СИСТЕМИ ІЗ ПРОСТОРУ ВМО

Сергій КИРИЛОВ

Відправною точкою в питаннях, що розглядаються, є наступна теорема, яка була одержана в 1937 р. Марцинкевичем і Зігмундом.

Теорема А. Нехай – ортонормована система на відрізку [0,1] і для деякого s(2,+] (n=1,2,...), – монотонно зростає. Тоді, якщо q[2,s) і

,

то ряд збігається за нормою Lq до деякої функції f, fLq[0,1] і

.

вивченню різноманітних питань, які пов’язані з нею, присвячений цілий ряд робіт стейна і Вейса, Літтлвуда, Булліна, Монтгомері, Коляди. Так В.І.Коляда одержав оцінки норм в Lq функцій, які є сумами рядів за деякою ортонормованою системою в термінах норм операторів часткових сум. Раніше нами були одержані оцінки, які узагальнюють результати ці результати на випадок просторів Лоренца Lq,r[0,1] (q>2,r>0).

Тепер же ми можемо зазначити, що в таких оцінках у випадку s= простір L може бути, в деякому сенсі, замінений ширшим простором ВМО, який введений Джоном і Ніренбергом. А саме, нами доведені наступні теореми.

Нехай – ортонормована система на відрізку [0,1], причому nBMO, (n=1,2,...), а також

.

Теорема 1. Якщо q>2 , r>0 i послідовність така, що

, ,

то ряд збігається в L2[0,1] до деякої функції f, причому

.

Теорема 2. Нехай – ортонормована система на відрізку [0,1], причому (n=1,2,..). . Якщо q>2, r , і послідовність такі, що

,

то ряд збігається в L2[0,1] до деякої функції f, причому

.

Відзначимо, що нам не вдалося послабити обмеження r2 в умові цієї теореми.

Основним засобом одержання оцінок такого типу є використання інтерполяційних методів. Ми же застосовуємо підхід, який базується на оцінках незростаючих переставлень і який, мабуть, вперше запропонував Монтгомері. Застосування такого методу дозволяє зробити доведення достатньо простими і досить універсальними.

Можна розглянути також граничний випадок q=2. Тут справедлива

Теорема 3. Нехай – ортонормована система на відрізку [0,1], причому для деякого s(2,+]: nLs[0,1] при всіх n=1,2,... . Якщо 0<r<2 і послідовність така, що

,

, то ряд збігається в L2[0,1] до деякої функції f, причому

.

УДК 533.6.011.6

МЕТОДИ ІНТЕНСИФІКАЦІЇ В ТЕПЛООБМІННИХ АПАРАТАХ

Владислав КИРНАЦ, Роман БРУСНИК, Володимир ХОЛДЕНКО

Техніко-економічні показники теплових установок в значній мірі залежать від параметрів теплообмінних апаратів. Тенденція розвитку сучасних двигунів полягає у збільшенні їх потужності при незмінних розмірах. По мірі збільшення потужності силових установок збільшуються також абсолютні масогабаритні параметри теплообмінних апаратів, які входять у склад енергетичних установок. Відповідно, можна зробити висновок, що паралельно з розвитком двигунів потрібно розвивати теплообмінні апарати: зменшувати їх масу, габарити, металоємність, знижувати потужність прокачування теплоносіїв через апарат.

В наш час, і в перспективі, один з головних та, що важливо, економічно більш доступних шляхів зменшення маси і підвищення економічності – удосконалення теплообмінних апаратів за рахунок використання ефективних способів інтенсифікації. Сутність інтенсифікації полягає у збільшенні коефіцієнта тепловіддачі зі збільшенням або без збільшення поверхні теплообміну. Умовно методи інтенсифікації можна поділити на три групи – активні, пасивні та складні.

Активні методи – методи, в яких потрібно затрачувати енергію на процес

інтенсифікації. До них можна віднести: механічне перемішування, вібрацію поверхні, пульсацію потоку та інші.

Пасивні методи – передбачають змінення площі поверхні теплообміну або її геометричних параметрів, включаючи установку додаткових пристроїв та вставок. Найбільш часто в якості пасивних методів використовують оброблені поверхні, розвинені поверхні, перемішуючі пристрої та інше. Складними методами називають поєднання двох та більше методів інтенсифікації.

Найбільшого поширення набули так звані розвинуті поверхні або, як ще їх називають, ребристі. Вони мають ряд переваг у порівнянні з іншими, до яких можна віднести легкість виготовлення та ефективне збільшення площі теплопередачі.

УДК 811.111

ВИБАЧЕННЯ ЯК СОЦІОКУЛЬТУРНО ЗУМОВЛЕНИЙ КОМУНІКАТИВНИЙ ФЕНОМЕН

Інна КІВЕНКО

Феномен вибачення протягом багатьох років вивчається вітчизняними та зарубіжними дослідниками. Аналізуючи різні аспекти комунікативної взаємодії, лінгвісти прагнуть зрозуміти, яким чином вживання певних слів та висловлювань після дії, яка, на думку мовця, нанесла моральну чи фізичну шкоду співрозмовнику, веде до виправлення такої ситуації. З одного боку, така постановка питання розміщує у фокус уваги проблему визначення комунікативної дії «вибачення», пов’язаної з виявленням того, в яких умовах вона реалізується, які наслідки має, і в чому полягає соціальне значення цієї дії. З іншого боку, складнощі викликає аналіз тих комунікативних змістів, які виражаються особливими лінгвальними формами, конвенційно вживаними в мові для реалізації вибачення, оскільки лінгвальні форми, в семантиці яких міститься значення вибачення, можуть вживатися в мовленні для вираження й інших сенсів. Одночасно, висловити вибачення можна не лише за допомогою цих формул, а й іншими висловлюваннями, в семантиці яких вибачення відсутнє. Таким чином, виникає цілий комплекс проблем, повʼязаних з аналізом того, що саме представляє собою звичайна комунікативна дія «вибачення», за яких обставин вона виникає та як експлікується в мовленні, що зумовлює актуальність нашої роботи.

Дослідники розглядають «вибачення» з різних боків та різних теоретичних позицій, звертаючи увагу на певний аспект цього феномену. Вивчення «вибачення» з точки зору мовленнєвого етикету дозволяє визначити стійкі формули його реалізації у мовленнєвій взаємодії. Дослідження вибачення з позиції соціолінгвістики уможливлює опис соціальних умов його функціонування. В межах психолінгвістики детально описується психологічний стан мовця, зокрема його внутрішній конфлікт, що вирішується за допомогою вибачення. Прагмалінгвістика дає можливість описати прагматичні детермінанти вибачення, умови успіху його функціонування, реалізацію експліцитного та імпліцитного висловлювання, його різновиди, а також взаємозвʼязок вибачення з основними принципами мовленнєвої взаємодії.

Таким чином виникає цілий комплекс проблем, повʼязаних як з аналізом того, чим дійсно є звичайна комунікативна дія «вибачення» та за яких обставин вона виникає, так і з тим, наскільки різними є лінгвальні засоби в різних культурах, семантика яких містить компонент «вибачення».

На думку Ф. Кулмас, вибачення є універсальним мовленнєвим актом, що існує в кожній мові і в кожній мовній спільноті. В свою чергу, кожна мова надає певний набір конвенційних засобів для виконання цієї функції. Однак той спосіб, яким культурний контекст реалізує цей феномен, може значно різнитися в різних культурах. Лінгвіст наголошує на тому, що однією з центральних проблем є співвідношення між формулою та функцією в мові. В умовах реальної комунікації ця проблема проявляється наступним чином: навіть якщо ми знаємо, ЯК сказати I’m sorry іншою мовою, ми маємо знати, КОЛИ та КОМУ ми це маємо сказати у відповідності з нормами інтеракції в цій мовній спільноті, оскільки буквальне значення форм часто не відповідає тому комунікативному значенню, що реалізується при їх вживанні в дискурсі.

Вибачення завжди носить міжособистісний характер та потребує від мовця оцінки й інтерпретації того, яким чином було порушено хід подій, бо саме від усвідомлення природи й складності нанесеної шкоди залежить вибір формули вибачення мовцем і, як результат, його прийняття адресатом. Саме тому, досліджуючи мовленнєвий акт вибачення в різних мовах, вчені йдуть від форми (формули) до змісту, виходячи за рамки якоїсь теорії та аналізуючи вибачення як комплексну мовленнєву подію, враховуючи прагматичні, семантичні та лінгвальні параметри дискурсивної взаємодії, що зумовлюють реалізацію мовленнєвого акту вибачення. Особлива увага звертається на особливості функціонування формул вибачення з урахуванням лінгвокультурної специфіки мовної спільноти. Різні культури знаходять різні засоби для вираження вибачення, а різні мовленнєві акти по-різному кодуються в різних мовах. В свою чергу культурні норми, відображені в цих мовленнєвих актах, можуть значно різнитися в різних мовах, що зумовлено різною ієрархією цінностей.

Феномен «вибачення» грає важливу роль в соціально значущій комунікативній діяльності людини, адже слугує одним із засобів регулювання цієї діяльності та попереджає можливий чи припиняє вже виниклий конфлікт. Вибачення є універсальним мовленнєвим актом, що існує в кожній мові. Різняться лише лінгвальні форми його експлікації та прагматичні особливості вживання, що зумовлено культурної специфікою певної мовною спільноти.

УДК 656.02

МОДЕЛЮВАННЯ ПРОЦЕСУ ОБЕРТУ ВАГОНІВ НА БАЗІ ДИНАМІЧНОЇ ТРАНСПОРТНОЇ ЗАДАЧІ В МЕРЕЖЕВІЙ ПОСТАНОВЦІ

Олена КІЧКІНА

Основою ефективної взаємодії видів транспорту в порту є Єдиний технологічний процес - комплекс організаційних, технічних і комерційних умов, що регламентують порядок спільної роботи припортовий залізничної станції і порту. Особливу увагу в єдиній технології роботи порту і станції приділяється змінно - добовому плануванню.

В процесі розробки єдиного добового план-графіку перевалки, необхідно дотримуватися основних умов взаємодії:

еквівалентність пропускної (провізної) здатності пристроїв взаємодіючих видів транспорту в пункті перевалки;

відповідність розрахункових інтервалів прибуття та відправлення транспортних засобів в пункті взаємодії технологічному інтервалу їх обробки;

календарні терміни прибуття в пункт взаємодії навантажених і порожніх складів різних видів транспорту повинні бути узгоджені за часом і синхронізовані;

кількість порожнього тоннажу для певного роду вантажів, що подається в пункт взаємодії повинна відповідати кількості вантажу, що прибуває іншим видом транспорту.

Отже задача своєчасного забезпечення пунктів взаємодії рухомим складом є актуальною і практично значимою.

В постановці даного дослідження транспортна мережа складається з N пунктів постачання вантажів, з яких поступають вагонопотоки в пункт перевантаження А. У пункті А здійснюється вивантаження і, потім залежно від необхідності, або відправляються назад порожні вагони, або завантажуються і відправляються в пункти призначення. Кількість пунктів призначення М.

Дуги постачань в цій мережі позначатимуться (n1, А) (n2, А) .(ni, А). (nN, А). Час руху по цих дугах, тобто технологічний час проходження ділянки від i-го пункту до пункту А виражається - де i=1…N. Час розвантаження 1-го вагону в пункті взаємодії - Час завантаження 1-го вагону в i-му пункті -. Технологічний час руху від пункту А до j-го пункту , j=1…M. Час розвантаження в j-му пункті призначення -. Час перегону порожніх вагонів від j-го пункту до i-го .

Потреба у вантажі з i-го пункту постачання в період Т- . Обсяг вантажу, що поставляються в j-й пункт в зворотному напрямку в період Т - . Потреба в порожніх вагонах в i-му пункті в період Т - .

Тоді кількість завантажених вагонів у складі поїзда помножена на середню вантажопідйомність повинно відповідати необхідній потребі у вантажі в період Т. Таке ж обмеження формулюється щодо відповідності кількості вагонів, які забезпечать вивіз вантажу з пункту А.

Умова задоволення попиту на порожній рухомий склад розраховується з врахуванням різниці між кількістю вагонів, що прибули під розвантаження з пунктів відправлення і потребою в них в період Т.

Метою даної транспортної системи є мінімізація часу оберту вагонів в транспортній мережі. Таким чином, необхідно виразити цільову функцію як мінімум сумарного часу за всіма пунктами мережі і технологічними операціями, включаючи операції вантаження-розвантаження в пунктах відправлення, пункті перевантаження на інший вид транспорту і технологічного часу руху по дугах мережі. Така цільова функція має вигляд

,

де - кількість вагонів, що відправляються з i-го пункту відправлення в пункт взаємодії видів транспорту в період -Т.

Ця задача відноситься до класу динамічних транспортних задач в мережевій постановці. Проте особливість цієї задачі полягає в тому, що в даному випадку транспортна мережа розбивається на дві підсистеми, одна підсистема – «пункти відправлення – пункт перевантаження», інша – «пункт перевантаження- пункти призначення ».

УДК 621.125

ШЛЯХИ ВДОСКОНАЛЕННЯ КОНСТРУКЦІЙ ПАРОВИХ ТУРБІН У СВІТОВІЙ ЕНЕРГЕТИЦІ

Юрій КЛІНАЄВ

Вплив ефективності парової турбіни та котла на к.к.д. електростанції по-різному. Якщо шляхом удосконалення турбіни вдається збільшити її потужність на 1% при тому ж витраті теплоти, це буде еквівалентно збільшенню к.к.д. ТЕС також на 1%. Якщо ж на 1% заощадити витрати палива в котлі на вироблення тієї ж кількості теплоти, то к.к.д. ТЕС зросте лише на 0,4%, оскільки к.к.д. перетворення теплоти на корисну роботу становить 40%.

Тому вдосконалення саме турбіни є найдієвішим шляхом підвищення економічності ТЕС загалом: він завжди дає позитивний результат незалежно від параметрів пари, теплової схеми, умов експлуатації тощо. Підвищення економічності паротурбінних установок тісно пов'язане із підвищенням к.к.д. енергетичного устаткування, зокрема самої парової турбіни, на основних режимах роботи з допомогою вдосконалення проточних частин ТВТ, ТСТ, ТНТ, зменшення втрат на змінних режимах тощо.

Одним із найістотніших способів підвищення питомої потужності та економічності парової турбіни є підвищення параметрів паросилового циклу. Ефективність цього заходу можна проілюструвати на прикладі енергоблоку потужністю 510 МВт німецької ТЕС «Стаудінгер-5», що працює на кам'яному вуглі. К.К.Д. енергоблока досяг 43% при параметрах пари по котлу 26,2 МПа та 545°С.

Температура проміжного перегріву пари та охолоджувальної води становить, відповідно, 565 і 18°С. Збільшення параметрів пари до 27 МПа і 580°З при температурі проміжного перегріву пари 600°З вакуумі в конденсаторі 3,5 кПа дозволить, за оцінками експертів, отримати к.к.д. енергоблоку 45%. Економія палива при цьому сягає 20%.

В даний час практично всі провідні турбобудівні фірми світу створюють парові турбіни супернадкритичних параметрів пари (ССКП). Історія освоєння РСКП налічує вже майже 40 років. Вона почалася зі створення в США енергоблоку "Еддістоун-1" потужністю 325 МВт на параметри пари 35,9 МПа, 648 °С /565 °С /565 °С.

Експлуатація турбоагрегатів на РСКП, побудованих у 50—60-х роках XX століття, зробила серйозний науково-технічний внесок у розвиток світової теплоенергетики. Деякі агрегати вже виробили свій ресурс та виведені з експлуатації, але інші продовжують працювати.

Зокрема, енергоблок «Еддістоун-1» з дещо зниженими щодо проектних значень початкових параметрів (33,62 МПа, 609°С) експлуатується і зараз, хоча термін служби його перевищує вже 40 років.

Турбіна СКР-100 на супернадкритичні параметри пари 29,4 МПа та 650°С була спроектована та виготовлена у ВАТ «Турбоатом» (тоді ХТГЗ) у 1961 році і успішно експлуатувалася протягом багатьох років.

Першим енергоблоком РСКП нового покоління по праву має вважатися енергоблок «Каваго-1» (Японія) на параметри пари 30,5 МПа, 566°С, промислова експлуатація якого розпочалася з 30 червня 1989 року.

У квітні 1993 року прийнято в експлуатацію енергоблок «Хекінен-3» (Японія) потужністю 700 МВт на параметри пари 25 МПа, 538 °С/593 °С. При розробці парової турбіни блоку були використані всі останні досягнення у галузі матеріалів, аеродинаміки та технології, а також досліджень систем охолодження на енергоблоці Вакамацу.

В даний час світова теплоенергетика вже зробила реальні кроки масового переходу до виготовлення турбоустановок на супер надкритичні параметри пари (ССКП): 30 МПа, 600°С, а потім 35 МПа, 650°С.

Найважливішими розробками в галузі турбобудування, пов'язаними з удосконаленням проточних частин парових турбін, є: оптимізація зазорів у проточній частині, меридіональне профільування щаблів парової турбіни, застосування модернізованих конструкцій лабіринтових та кінцевих ущільнень, організація оптимальної схеми вологості із цільнофрезерованими бандажами.

Поліпшення роботи кінцевих ущільнень сучасних парових турбін забезпечує надійну, економічну та маневрену роботу турбоагрегату.

Аеродинамічна досконалість турбіни досягається за рахунок застосування лопаток складної конфігурації, в тому числі і так званих «шаблевидних» лопаток, шляхом розробки проточної частини підвищеної пропускної спроможності, використанням облопачування зі збільшенням економічності, аеродинамічним удосконаленням вихлопного патрубка циліндрів низького тиску та середнього тиску.

Шаблеподібні соплові лопатки. Традиційно соплові лопатки виконують прямими та встановлюють їх радіально, що спрощує технологію виготовлення діафрагм. Шаблеподібними лопатками називаються вигнуті лопатки, що нагадують на вигляд шаблю (у зарубіжній літературі використовуються терміни «бананова» і «тривимірна»). У ПТУ шаблеподібні лопатки використовують поки що тільки в соплових решітках.

Шаблеподібні соплові лопатки вперше запропоновані у 1962 році на кафедрі парових та газових турбін МЕІ професором М.Є. Чинним і нині академіком РАН Г.А. Пилиповим. Вони були вперше використані в потужних турбінах фірмою Siemens в середині 80-х років минулого століття. Нині їх використовують усі провідні світові виробники турбін.

За різними оцінками підвищення економічності ступеня під час використання шаблеподібних лопаток становить 1,5–2,5%. Найбільш ефективним їх застосування є для останніх ступенів ТНТ потужних парових турбін, оскільки потужність цих ступенів становить приблизно 10 МВт для турбін ТЕС, а сумарне число таких ступенів у турбіні 6-8.

Якщо всі ступені ТНТ виконати із шаблеподібними сопловими лопатками, то к.к.д. ТНТ зросте на 1,5–2,5%, що з урахуванням частки виробітку потужності в ТНТ дасть виграш в економічності всієї турбіни в 0,5–0,8%. Виграш при використанні шаблеподібних лопаток досягається за рахунок зменшення частки пари, що протікає через кореневу та периферійну зону ступеня.

Меридіональне профільування. Перші ступені парових турбін, особливо на надкритичні параметри пари, мають дуже малу висоту соплових і робочих лопаток. Для підвищення к.к.д. таких ґрат ще в 60-ті роки XX століття в МЕІ запропоновано так зване меридіональне профільування соплових каналів, при якому верхній (меридіональний) обвід каналу виконується не циліндричним або конічним, а звужується.

Меридіональне профільування вперше було досліджено в МЕІ, і різні типи решіток випробувані в експериментальній турбіні. Для малих висот решіток (менше 25 мм) меридіональне профільування дає відносне підвищення к.к.д. ступені більше 2%, а для висоти 10 мм відносне підвищення к.к.д. складає близько 3%. Промислове застосування меридіонального профілювання здійснено у 90-х роках фірмами «Toshiba» та «General Electric».

Для реалізації меридіонального профілювання потрібна технологія виготовлення соплових грат із фігурним (нециліндричним та неконічним) периферійним обводом.

Збільшення кільцевої площі виходу пари з турбіни. Цей захід призводить до зменшення втрат з вихідною швидкістю, пропорційних квадрату площі виходу. Максимальну площу виходу в 11,3 м2 мала донедавна турбіна ЛМЗ К-1200-240, робоча лопатка останнього ступеня якої має довжину 1,2 м при середньому діаметрі 3 м. Ця титанова лопатка створена понад 20 років тому і довгий час вона була світовим рекордсменом. Кілька років тому фірма Siemens створила турбіну з площею виходу 12,5 м2 при довжині лопатки 1143 мм.

Характерним прикладом доцільності використання довшої лопатки останнього ступеня та переходу на шаблеподібні лопатки може бути модернізація турбіни пиловугільного енергоблока ТЕС «Enstedvarker» (Данія), яка дозволила збільшити її потужність з 630 до 660 МВт, тобто. зменшити питому витрату тепла на 4,6%, що еквівалентно економії 60 тис. т вугілля на рік із відповідним зменшенням шкідливих викидів у навколишнє середовище.

Збільшення довжини робочих лопаток останніх ступенів - один із типових заходів підтримки економічності морально старіючих турбін.

Застосування сучасних систем технічної діагностики турбоагрегату включає: вібродіагностику турбоагрегату та поживного турбонасосу, діагностику змінних режимів експлуатації та прогнозування зміни параметрів у процесі пускових режимів, діагностику техніко-економічних показників у процесі експлуатації, діагностику теплових розширень елементів турбоагрегату та напружено-деформованого стану високотемпературних елементів парових турбін та прогнозування ресурсних показників енергетичного обладнання.

ЛІТЕРАТУРА:

1. Газодинамічний вдосконалення проточних частин парових турбін для ТЭС і АЭС ОАО «Турбоатом» / Е.В. Левченко, Л.А. Зарубин, В.Н. Галацан, А.Н. Лобко // Удосконалення турбоустановок методами математичного та фізичного моделювання: Сб.науч.трудів / Редкол.: Ю. М. Мацевитый (отв.ред.) и др. – Харків: Ин-т проблем машиностроения им. А.Н.Подгорного НАН України, 2003. – 682 с.

2. Костенко Д.А. Аналіз стану та перспективи розвитку газотурбобудування у світі та Україні. // ТЭК/ – 2005. – № 3. – С.74–76.

3. Мацевитый Ю. М., Голощапов В. Н. Про розвиток енергомашинобудівного комплексу України до 2030 року // Удосконалення турбоустановок методами математичного та фізичного моделювання: Сб. / Редкол.: Ю. М. Мацевитый (отв.ред.) и др. – Харьков: Ин-т проблем машиностроения им. А.Н. Подгорного НАН України, 2003. – 682 с.

4. Модернізація турбоустановок К-300-240 ВАТ «Турбоатом» для електростанцій України / Е.В. Левченко, В.П. Сухинин, Б.А. Аркадьев, А.С. Альперт // Удосконалення турбоустановок методами математичного та фізичного моделювання: Сб. / Редкол.: Ю. М. Мацевитый (отв.ред.) и др. – Харків: Ин-т проблем машиностроения им. А.Н.Подгорного НАН Украины, 2003. – 682 с.

5. Турбоустановка К-325-23,5 для технічного переозброєння енергоблоків з турбінами К-300-240 та К-300240-2 Харківського турбінного заводу / Е.В. Левченко, Н.А. Борисов, В.Н. Галацан, В.П. Сухинин//Энергетика и электрификация. – 2003. – № 3. – С. 23–29.

6. Щвєцов В.Л. Досвід ВАТ «ТУРБОАТОМ» у створенні та вдосконаленні енергозберігаючого обладнання для теплових та атомних електростанцій // Енергетичні та теплотехнічні процеси та обладнання. [Вісник Національного технічного університету «ХПІ»]. – 2006. – № 5. – С.6–11.

УДК 656.615:(351)

ДЕРЖАВНО-ПРИВАТНЕ ПАРТНЕРСТВО І ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ ПОРТІВ УКРАЇНИ

Микола КОВАЛЕНКО

Сучасний розвиток морських портів України неможливий без тісного співробітництва з приватним бізнесом. В цьому плані такий вид співробітництва як державно-приватне партнерство (ДПП) є найбільш перспективною формою, що і підтверджує актуальність проведення наукових досліджень такого партнерства.

Метою такого дослідження є аналіз міжнародного та вітчизняного досвіду в розвитку ДПП і умови та фактори застосування ДПП в Україні. Для досягнення поставленої мети слід розглянути наступні задачі дослідження:

Сутність методів ДПП і їх роль в управлінні портами.

Аналіз особливостей застосування методів ДПП в розвитку портів Європейського союзу.

Аналіз особливостей розвитку ДПП в Україні та його проблеми і перспективи.

Державно-приватне партнерство (ДПП) – це засноване на договорі довгострокове співробітництво між державою (державними органами та органами місцевого самоврядування), а також приватними компаніями, спрямоване на фінансування, проектування, впровадження та управління публічними об'єктами і публічними послугами (public facilities and public services), які традиційно забезпечуються державою (публічним сектором).

Законодавство розвинених країн, як правило, до публічних об'єктів і публічних послуг відносить дороги, паркування, громадський транспорт, портову інфраструктуру, послуги навігації, поліції і пожежників, суди, водопостачання, збір і утилізацію відходів (включаючи каналізацію), установи освіти і охорони здоров'я, тощо.

Об'єднуючою характеристикою усіх публічних об'єктів і публічних послуг є їх безпосередній вплив на розвиток усього суспільства. Оскільки спектр публічних об'єктів і послуг досить різноманітний і в кожній країні він залежить від історичних, природних, економічних та інших факторів, національне законодавство має чітко визначати сферу і межі застосування ДПП.

державного і приватного секторів може набувати різноманітних форм в залежності від ступеню залучення приватного та публічного секторів та відповідно до рівня ризику, який приймають на себе сторони:

-	насамперед, це договори на виконання робіт та надання суспільних послуг, на поставку продукції̈ для потреб територіальної громади, тощо;

-	діяльність спільних підприємств (участь приватного сектору в капіталі спільного підприємства може передбачати акціонування (корпоратизацію) і створення спільних підприємств);

-	у міжнародній практиці найбільш поширеною формою партнерства, що використовується при реалізації проектів ДПП, вважається концесія та оренда.

Морські порти України є важливою складовою транспортного сектору та

економіки України загалом, відіграють суттєву роль у забезпеченні експорту товарів національного виробництва – у 2017-2019 рр. частка переробки експортних вантажів у загальному обсязі переробки вантажів морськими портами України в середньому становила 74,4 %.

Але ситуація у портовій сфері України близька до критичної межі.

Ефективним механізмом модернізації портової галузі може бути передача державних стивідорних компаній (або державних портових операторів) та інших об’єктів портової інфраструктури, що перебувають на балансі ДП «АМПУ», у концесію. Проте перші концесійні конкурси з передачі у концесію ДП «Херсонський морський торговельний порт» та морського порту «Ольвія», які відбулися у 2020 р., виявили низку проблемних питань, які можуть виникати й надалі.

Адміністрації портів можуть створюватися на різних рівнях, але найбільш типовою є місцева адміністрація порту, яка здійснює управління одним портом. Однак, національні адміністрації портів , як аналог АМПУ, до сьогодні існують в деяких країнах Африки.

Більшість європейських держав використовують іншу модель функціонування портів, згідно якої портова влада фактично виконує ті функції, які сьогодні знаходяться в компетенції державних органів влади ( управління майном, планування розвитку порту, встановлення портових зборів).При цьому стивідорні послуги надаються здебільш приватними операторами.

Така модель управління портом Landlord Port Model є сьогодні найбільш прогресивною в світі і одержала широке розповсюдження в країнах Європи.

Шляхом впровадження в великих портах Європи моделі Landlord Port, було досягнуто ряд стратегічних цілей, зокрема:

- створені умови для формування портових промислових зон- кластерів, які сприяли зростанню гарантованого вантажопотоку (акцент був зроблений на створення додаткової вартості на основі функціонування промислових підприємств , створених на територіях портів );

- створені умови для внутрішньої і зовнішньої конкуренції;

- передача приватним компаніям комерційних і фінансових ризиків, пов’язаних з господарською діяльністю і інвестуванням в порти.

Якщо говорити про Україну, то перерозподіл повноважень в рамках управлінської вертикалі портової галузі, а також впровадження моделі Landlord Port, потребує проведення ретельного аналізу всієї портової галузі і кожного порту, зокрема. Результати аналізу дозволять в майбутньому підготовити обновлену Стратегію розвитку портів, яка відповідає сьогоденню.

Ключова мета моделі Landlord Port в Україні- це приведення органів влади в порту в орган з повномасштабними повноваженнями та інструментами для підвищення конкурентоспроможності української портової системи. Оскільки розвивати портову територію можуть всі учасники, то повинен бути орган, який може дати їм на це дозвіл. АМПУ, як представник держави, повинен розвивати стратегічну інфраструктуру і встановлювати правила гри, а суб’єкти господарювання надають послуги на конкурентних засадах.

Таким чином, розвиток портових територій має реалізовуватися відповідно до бізнес стратегії. Вітчизняні порти обслуговують переважно сировинну продукцію. Якщо взяти до уваги сьогодення воєнного часу, який ми маємо в нашій країні, то така сировина взагалі обмежена тільки аграрною продукцією.

Державні структури разом з портовою владою повинні бути єдиною командою, мати необхідні повноваження для планування та реалізації розвитку порту, залучати інвестиції та підтримувати базову інфраструктуру, одночасно формуючи нові ланцюжки створення цінності продукту.

Конкурентоспроможність української транспортної системи обумовлена ефективністю морських і річкових портів, та відповідністю системи управління і розвитку інфраструктури поточним міжнародним вимогам. Попит на водний транспорт в Україні неухильно зростає, отже, українська морська транспортна система є багатообіцяючою галуззю з одними з найширших можливостей серед морських країн.

Отже, розвиток портів вимагає побудови комплексу наземних і водних транспортних магістралей на певному напрямку з відповідною інфраструктурою і повинен супроводжуватися мінами в законодавстві держави. Якщо держава зможе створити умови для повноцінного розвитку портових підприємств, то отримає значні поповнення в бюджет, зможе конкурувати з іншими провідними державами та розвивати торгівлю.

ПЕРЕЛІК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

Замлинський В.А., Яковенко О.І Розвиток стивідорних підприємств як один із засобів покращення стану економіки регіону URL:https://economics.net.ua/files/archive/2021/No3/41.pdf

Андрей Подгайный Развитие морских портов Украины на основе внедрения обособленных портовых управлений

URL:http://publications.chamber.ua/2016/Sea%20Ports/Brief_Landlord_Port_in_Ukraine_UA.pdf

Закон України Про морські порти України.URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/4709-17#Text

Закон України « Про державно-приватне партнерство» URL :https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2404-17#Text

УДК 621.744.3

ВДОСКОНАЛЕННЯ ПРОЦЕСУ ОДЕРЖАННЯ ВИЛИВКІВ ІЗ АЛЮМІНІЄВИХ СПЛАВІВ ЛИТТЯМ ПІД НИЗЬКИМ ТИСКОМ ЗА ДОПОМОГОЮ ЗОВНІШНІХ ТЕХНОЛОГІЧНИХ ВПЛИВІВ

Євген КОЗІШКУРТ

Спосіб лиття під низьким тиском залишається актуальним у 2023 році і є одним з ключових методів виробництва високоякісних відливок з металу, зокрема з алюмінієвих сплавів. Лиття під низьким тиском забезпечує високу точність формування та високу якість поверхні, що дозволяє отримувати складні геометрічні форми з високою ступенем деталізації. До переваг способу лиття під низьким тиском також можна віднести можливість виробництва великих серій відливок з металу, що робить його більш конкурентоспроможним на ринку виробництва металопродукції. Крім того, лиття під низьким тиском дозволяє зменшити кількість відходів та витрат на обробку відливок після їх виготовлення.

У зв'язку зі зростанням рівня технологічної складності виробництва та підвищенням вимог до якості продукції даний спосіб продовжує розвиватися. У 2023 році він використовується в різних галузях виробництва, включаючи автомобільну, аерокосмічну та суднобудівельну промисловості, де висока якість відливок та їхніх характеристик є особливо важливими.

Одним з зовнішніх технологічних впливів є зональне охолодження виливки під час її кристалізації. Встановлені закономірності впливу зонального охолодження на швидкість затвердіння виливків. Показано, що при товщині виливки 0,02 м із застосуванням зонального охолодження як мідним вкладишами, так і зонального охолодження водою отримана щільна структура металу при максимальному радіусі місцевого потовщення 0,02 м, твердість при охолодженні мідної вставки становить 1117 МПа, а при застосуванні водяного охолодження 1019 МПа, тобто при застосуванні охолодження місцеве потовщення має велику швидкість затвердіння, ніж перетин виливки без потовщення, завдяки чому і забезпечується спрямоване затвердіння. При товщині виливки 0,015 м і радіусі місцевого потовщення 0,02 м, тільки охолодження мідної вставкою дає твердість структури в місцевому потовщенні більше, ніж середня твердість виливки. При водяному охолодженні твердість в місцевому потовщенні нижче ніж середня, але в обох випадках вона вище допустимої по ТУ (по ТУ згідно роботі для АК7ч НВ = 686 МПа). У виливках з товщиною стінки 0,01 м, при радіусах місцевих потовщень 0,02; 0,015 м; твердість в потовщених навіть із застосуванням водяного охолодження і охолодження мідними вставками нижче середньої твердості виливки. При цьому встановлено, що швидкість падіння температури в інтервалі кристалізації Тлік = 620 оС і Тсол = 577 оС для охолодження за допомогою мідних вставок складає 43 оС/с, при водяному охолодженні 22 оС/с, без охолодження – 16 оС/с.

УДК 338.379.85

Замки України як краєзнавчо-туристичні об’Єкти

Анастасія Койчева, Валентина Олійник

У багатій історико-архітектурній спадщині України визначне місце належить пам'яткам оборонної архітектури — фортецям, замкам, оборонним храмам, міським укріпленням. Упродовж багатьох століть роль оборонних споруд була провідною в системі міст і містечок. Нa сучaснoму eтaпi рoзвитку фoртифiкaцiйнoгo туризму oб’єкти йoгo пoкaзу ширoкo зaстoсoвуються у рiзнoмaнiтних зaклaдaх гoспoдaрствa, викoристoвуються з культурoлoгiчнoю тa aтрaкцiйнoю метою, пaм’ятки оборонного комплексу склaдaють eкскурсiйнo-туристичнi мaршрути крaєзнaчo-oсвiтньoгo знaчeння. Для подальшого розвитку туристичної діяльності розроблено Національну систему туристсько-екскурсійних маршрутів під загальною назвою “Намисто Славутича”. Ця система охоплює дванадцять областей України: Дніпропетровську, Житомирську, Запорізьку, Київську, Кіровоградську, Миколаївську, Одеську, Полтавську, Сумську, Херсонську, Черкаську, Чернігівську та м. Київ. У мeжaх нaцioнaльнoї систeми «Нaмистo Слaвутичa» рoзрoблeнo з метою проведення туристичнo-eкскурсiйних маршрутів зa мiсцями, бaгaтими нa пaм’ятки iстoрiї, культури, aрхiтeктури тa прирoд, a тaкoж пoв’язaних з життям i дiяльнiстю видaтних людeй [1].

Тематичні напрями рекомендованих туристсько-екскурсійних маршрутів:

1. Маршрути, які пов’язані з періодом існування Київської Русі, яка помітно вплинула на історичний розвиток як України, так і Європи в цілому. В Україні збереглися давньоруські, історико-культурні, архітектурні, археологічні та літературні пам`ятки: «Слово о полку Ігоревім».

2. Маршрути пов’язані з періодом національно-визвольної війни українського народу у ХVІІ ст. та існування козацької держави. Відтоді дійшли численні пам`ятки: місця розташування Запорізьких Січей, а також пов`язані з головними битвами національно-визвольної війни 1648-1654 рр.; центри розположення гетьманських столиць України ─ Чигирин, Батурин і Глухів; місця, пов`язані з життям і діяльністю Б. Хмельницького та інших гетьманів України.

3. Етнографічні маршрути які розкривають витоки та джерела сучасної народної культури та мистецтва, а також української літератури та духовності. Вони передбачають показ центрів народних художніх промислів: ткацтва, вишивки, гончарства, малярства, різьби по дереву, лозоплетіння ─ та відвідання місць, пов`язаних з життям і творчістю видатних митців: М.В. Гоголя на Полтавщині, О.П. Довженка на Чернігівщині, Лесі Українки на Житомирщині, А.П. Чехова на Сумщині, Т.Г. Шевченка на Черкащині тощо.

4. Релігійні маршрути. Розвиток духовної культури українського народу відображають цінні культові споруди, які з давніх часів збереглися до наших днів: пам`ятки світового значення у м. Києві, чудові монастирські комплекси та окремі церковні споруди.

Особливого значення в системі туристсько-екскурсійних маршрутів «Намисто Славутича» надається відвіданню музеїв у межах тематичного напряму «Музейні скарбниці України»: художніх, архітектури та побуту, історичних, краєзнавчих, військових, літературних, меморіальних тощо. Великий інтерес у туристів викликають «музейні» міста: Київ, Чернігів, Одеса, Полтава, Переяслав-Хмельницький.

Також передбачено здiйснeння числeнних пoдoрoжeй тa eкскурсiй з oснoвних пунктiв цих мaршрутiв:

- туристичний мaршрут «Зoлoтa пiдкoвa Львiвщини», дo якoгo вiднoситься 5 зaмкiв в: Oлeську, Пiдгiрцях, Зoлoчeвi, Свiржi тa Стaрoму Сeлi, a тaкoж мoнaстир в Унeвi;

- туристичний мaршрут «Зaмкaми Зaхiднoгo Пoдiлля». Цeй мaршрут oхoплює близькo сoтнi пaм’ятoк oбoрoнних культoвих спoруд, зaмкiв тa фoртeць (у Тeрнoпoлi, Скaла-Пoдiльськiй, Кoтeлiвцi, Пiдгaйцях, Тeрeбoвлi, Дoбрoвoдaх, Пiдгoрянaх, Яблунiвцi, Кaм’янeць-Пoдiльськoму, Жвaнці, Бeрeжaнaх, Oкoпaх, й iн.).

Oпoрними пунктaми дaнoгo мaршруту є вeличнi oбoрoннi кoмплeкси Кaм’янeць-Пoдiльськoї й Хoтинськoї фoртeць. Трaдицiйним є прoвeдeння нa тeритoрiї зaмкiв, фoртeць i мoнaстирiв фeстивaлiв, улaштувaння музeїв aбo зaпoвiдникiв, нaдaння пoслуг хaрчувaння тa розміщення.

Яскрaвим приклaдoм нaдaння пoслуг хaрчувaння в зaмкaх Укрaїни є: рeстoрaн «Гридниця», вiдкритий в Oлeськoму зaмку (дe прoпoнується ширoкий aсoртимeнт нaйрiзнoмaнiтнiших бeнкeтних пoслуг, ствoрюється зaтишнa aтмoсфeрa eпoхи лицaрствa i рoмaнтизму, пoдaються нaйкрaщi стрaви спрaвжньoї укрaїнськoї кухнi), рeстoрaн у Збaрaзькoму зaмку, виннi пoгрeби тa рeстoрaн в Ужгoрoдськoму зaмку.

Щoдo нaдaння пoслуг рoзмiщeння, нa жaль, дoсi жoдeн зaмoк Укрaїни щe нe гoтoвий вiдкрити двeрi свoїх oпoчивaлeнь пeрeд туристaми. Нaйближчe дo фaзи фoрмувaння нoмeрнoгo гoтeльнoгo фoнду підійшов Мукaчiвський зaмoк («Пaлaнoк») у Зaкaрпaттi. A єдиним пaлaцoм зaмкoвoгo типу, який приймaє рeкрeaнтiв, є пaлaц грaфiв Шeнбoрнiв у тoму ж Мукaчiвськoму рaйoнi Зaкaрпaття, пeрeoблaднaний пiд сaнaтoрiй «Кaрпaти» (рeкoмeндoвaний хвoрим нa сeрцeвo-судиннi захворювання) [2].

Цiкaвi зaмки i для кiнoiндустрiї, які є знaчимoю галуззю eкoнoмiки бaгaтьoх країн:

1. Хoтинський зaмoк викoристoвувaвся для зйoмoк фiльму «Д’Aртaньян і три мушкeтeрa», «Русaлoнька», «Зaхaр Бeркут», «Чoрнa стрiлa» та кiнoшeдeвру «Тaрaс Бульбa».

2.Oлeський зaмoк викoристoвувaвся як мaйдaнчик при зйoмцi дeкiлькoх фільмів: «Oвoд»,«Кoзaки йдуть», «Чaс збирaти кaмiння». В Oлeськoму зaмку знятий тaкoж фiнaльний eпiзoд пoльськoгo фiльму «Вoгнeм i мeчeм».

3. Кам’янець-Подільский замок. Тут було знято фільми: «Мoсти сeрдeчнi»; «Дeв’ять життiв Нeстoрa Мaхнo»; «Бoгдaн-Зинoвiй Хмeльницький», «Тaрaс Бульбa», «Вeличнe стoлiття. Рoксoлaнa» [3].

Бaгaтo зaмкiв тa фoртeць, нa жaль, зaлишaються пoзa увaгoю дeржaви, вoни є мaлoвiдoмими грoмaдськoстi. У Єврoпi oбoрoннi пaм’ятки сeрeдньoвiччя дужe aктивнo викoристoвують у туристичнiй iндустрiї.

Oдним з нaпрямiв їх туристичнoгo вiдрoджeння є зaлучeння цих oб’єктiв дo прoвeдeння рiзнoмaнiтних фeстивaлiв (музичних, iстoричнoгo фeхтувaння, сeрeдньoвiчнoї культури тa iнших). У роки нeзaлeжнoстi, у пoнaд п’ятнaдцяти сeрeдньoвiчних зaмкaх i фoртeцях Укрaїни, були прoвeдeнi всeукрaїнськi тa мiжнaрoднi фестивалі сeрeдньoвiчнoї культури, вiйськoвo-iстoричнoї рeкoнструкцiї, iстoрикo-музичнi тoщo.

Отже, пам'ятки оборонної архітектури можуть широко використовуватись в туристичній сфері: від проведення екскурсій до надання послуг харчування та розміщення, і, звичайно, для проведення масових розважальних заходів ─ фестивалів, яким належить визначне місце у відродженні історико-культурної спадщини України [4].

Список літератури

1. Пeтрaнiвський В. Л., Рутинський М. Й. Туристичнe крaєзнaвствo: Нaвчaльний пoсiбник / прoф. Ф. Д. Зaстaвнoгo. – К. : Знaння, 2006. – 575 с.

2. Пустиннiкoвa I. “Terra heroica – 2006”: iстoрiя oживaє // Кaрпaти. Туризм. Вiдпoчинoк, 2006. – № 6 – 78 с.

3. Рутинський, М. Й. Зaмкoвий туризм в Укрaїнi: нaвч. пoсiб. для студ. вузiв. – К. : Цeнтр нaвч. л-ри, 2007. – 432 с.

4. Тeoрeтичнi тa приклaднi aспeкти рeкрeaцiйнoгo прирoдoкoристувaння /К. Й. Кiлiнськa, Н. П. Aнiпкo, Н. I. Кoнoвaлoвa, Н. С. Aндрусяк, В. I. Кoстaщук тa iншi. – Чeрнiвцi: Чeрнiвeцький нaцioнaльний унiвeрситeт iмeнi Юрiя Фeдькoвичa, 2010. – 250 с.

УДК 629.5.076

ВПЛИВ МЕТЕОРОЛОГІЧНИХ УМОВ НА НАВІГАЦІЮ ТА КЕРУВАННЯ СУДНОМ

Олександр КОЛЄСНІК, Георгій ТОМЧАКОВСЬКИЙ

Метеорологічні умови є одним із найважливіших чинників, що впливають на навігацію і керування судном. Ці умови можуть значно вплинути на безпеку судноплавства і вимагають серйозної уваги з боку капітанів і членів екіпажу. У цій роботі ми розглянемо, як метеорологічні умови впливають на навігацію і керування судном, і які заходи можуть бути вжиті для мінімізації ризиків.

Морський транспорт є одним із найстаріших і найважливіших видів транспорту, що забезпечує транспортування вантажів і пасажирів по всьому світу. Однак, на відміну від інших видів транспорту, судно може зазнавати впливу непередбачуваних метеорологічних умов. Ці умови можуть значно ускладнити навігацію і керування судном, а в гіршому випадку, можуть призвести до катастрофи. Нині сучасні судна оснащені різними пристроями і системами, які дають змогу мінімізувати вплив метеорологічних умов на навігацію і керування судном. Однак, незважаючи на це, метеорологічні умови, як і раніше, залишаються одним із головних викликів для капітанів і членів екіпажу.

У цій роботі буде розглянуто вплив метеорологічних умов на навігацію і керування судном. Будуть розглянуті основні типи метеорологічних умов, які можуть вплинути на безпеку судноплавства, а також розглянуті різні заходи, які можуть бути вжиті для мінімізації ризиків. Крім того, буде розглянуто вплив метеорологічних умов на суднове обладнання та технології. Метою є надання капітанам, членам екіпажу та іншим зацікавленим особам інформації про те, як метеорологічні умови можуть вплинути на безпеку судноплавства, а також про те, як можна мінімізувати ризики і забезпечити безпеку судна та екіпажу.

Вплив метеорологічних умов на навігацію. Метеорологічні умови можуть впливати на навігацію і керування судном у різних аспектах. Наприклад, вітер може впливати на напрямок руху судна і швидкість його пересування. Сильний вітер може також призвести до виникнення хвиль, що може створювати труднощі для керування судном. Високі хвилі можуть вплинути на стійкість судна і викликати перекачування вантажу або навіть аварію. Дощ і туман також можуть значно ускладнити навігацію та керування судном. Дощ може знижувати видимість і ускладнювати виявлення інших суден, берегів і перешкод на маршруті руху. Туман може також обмежити видимість і вимагає особливої обережності з боку екіпажу під час навігації та управління судном. Температура повітря і води також можуть впливати на судноводіння. Низькі температури можуть призвести до утворення льоду і збільшити вимоги до навігації та управління судном. Високі температури можуть також впливати на роботу обладнання на судні, особливо на системи охолодження.

Заходи для мінімізації ризиків. Щоб мінімізувати ризики, пов'язані з метеорологічними умовами, капітани і члени екіпажу повинні стежити за прогнозом погоди і своєчасно вживати заходів для забезпечення безпеки судноплавства. Один з найважливіших інструментів для прогнозування погоди є радіолокаційний апарат, який дає змогу виявляти наближення гроз та інших атмосферних явищ, а також визначати наявність льоду та інших перешкод на маршруті. Капітани і члени екіпажу повинні бути знайомі з основними принципами метеорології та вміти правильно інтерпретувати погодні умови. Інші заходи, які можуть бути вжиті для мінімізації ризиків, включають перевірку і підтримання обладнання на судні в хорошому робочому стані, своєчасну заміну старого або несправного обладнання, використання посилених конструкцій і систем безпеки на судні, а також забезпечення достатньої кількості запасних частин і матеріалів.

Крім того, капітани і члени екіпажу повинні вміти вживати швидких і ефективних заходів у разі несподіваних метеорологічних умов, таких як поява сильного вітру або хвиль. Це може включати зміну курсу або швидкості руху судна, використання додаткових кріплень і закріплень вантажу, або навіть зупинку судна в крайньому випадку.

У результаті проведеної роботи можна зробити висновок, що метеорологічні умови залишаються одним із головних викликів для капітанів і членів екіпажу. Непередбачувані зміни погодних умов можуть значно ускладнити навігацію та керування судном, а в деяких випадках, можуть навіть призвести до катастрофи. Однак, сучасні технології та інструменти дозволяють мінімізувати вплив метеорологічних умов на судноплавство. Нині судна оснащені різними системами, які дають змогу капітанам і членам екіпажу оперативно отримувати інформацію про погодні умови, а також вживати відповідні заходи для забезпечення безпеки судна та екіпажу.

Одним із головних заходів, які можуть бути вжиті для мінімізації ризиків, є правильне планування маршруту. Під час планування маршруту капітани повинні враховувати всі можливі метеорологічні умови, які можуть виникнути на шляху прямування судна. Також важливо стежити за погодними змінами впродовж усього шляху і оперативно реагувати на будь-які зміни. Ще одним важливим фактором є підготовка екіпажу. Кожен член екіпажу має бути готовий до можливих метеорологічних змін і знати, як правильно реагувати на них. Крім того, члени екіпажу мають бути знайомі з роботою всіх систем і обладнання на борту судна, щоб у разі потреби швидко й ефективно реагувати на будь-які аварійні ситуації.

Насамкінець, можна сказати, що безпека судноплавства є одним із головних завдань, яке необхідно вирішувати під час мореплавства. Метеорологічні умови можуть вплинути на безпеку судна та екіпажу, але за умови правильного планування маршруту, використання сучасних технологій та обладнання, а також грамотної підготовки екіпажу, можна мінімізувати ризики і забезпечити безпеку на борту судна в будь-яких метеорологічних умовах. Важливо також пам'ятати, що в разі виникнення аварійної ситуації, на борту судна має бути правильно організована евакуація і робота всіх систем і обладнання, щоб забезпечити безпеку всіх членів екіпажу. Вплив метеорологічних умов на навігацію та керування судном є серйозною проблемою, яку необхідно враховувати під час мореплавства. Однак, сучасні технології та системи дають змогу звести до мінімуму ризики та забезпечити безпеку на борту судна. Важливо також пам'ятати, що ефективне керування судном у метеорологічно складних умовах залежить від професіоналізму капітана і членів екіпажу, їхнього досвіду і готовності до роботи в екстремальних ситуаціях.

ЛІТЕРАТУРА

Yancey, P., & Fox, P. (2016). Navigating in Stormy Weather: How to Keep Your Boat Safe. Cruising World, 58(4), 32-39.

Palomar, R., & Fernandez, J. (2018). Evaluation of weather routing software for maritime transport. Journal of Marine Science and Engineering, 6(2), 58.

Lee, J. H., Kim, S. W., & Lee, S. (2016). Optimal ship route planning with consideration of weather and vessel performance. Ocean Engineering, 123, 189-198.

Singh, A. K., Kumar, A., & Singh, K. P. (2016). Prediction of wind speed and wave height for ship navigation. Journal of Marine Science and Application, 15(3), 361-369.

УДК 338.5:656.627.2

ШЛЯХИ ПІДВИЩЕННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ ЦІНОУТВОРЕННЯ НА МОРСЬКОМУ ТРАНСПОРТІ

Ольга КОРЕЦЬКА

На сучасному етапі формування ціни на морському транспорті, орієнтуються на інноваційну складову, яка сприяє стабілізації цін при зниженні витрат, прискоренню обігу обігових засобів, підвищенню якості надання транспортних послуг.

Проблема ціноутворення є головним важелем при формуванні ціни на сучасному етапі розвитку як морського транспорту так і його підприємств. Цей важіль засновано на взаємодії попиту та пропозиції і виступає основою розподільчого процесу на транспорті взагалі. Для цього потрібно глибоке вивчення транспортного ринку, конкурентного середовища на ньому, вдосконалення перевантажувальних технології, підвищення їх якості, при цьому додання додаткових послуг на морському транспорті, а саме експедиторських, брокерських, митних послуг, бункеровка судів а також диверсифікація транспортного процесу. У цих умовах необхідно мати керований механізм ціноутворення, який може бути пристосований до їх сталого розвитку.

В наукові літературі висвітлюються різні аспекти ціноутворення. Розглядаються питання вдосконалення ціноутворення на підприємствах, проблеми управління ціноутворенням, удосконаленню методики ціноутворення. Теоретичні аспекти ціноутворення розкриваються в роботах авторів: А.Ф. Павленка [1], Я.В. Литвиненко [2], Н.О. Бородкіної [3], Т.В. Князєвої [4], Питання класифікації методів ціноутворення розробляються в працях Ю.Г. Тормоса [5], М.А. Окландера [6], Ю.В. Лаврова [7]. Практичний досвід дослідження конкурентних цінових переваг підприємства висвітлено в роботах Ю.В. Лаврова [7], В.В. Божова [8], в морськой галузі В.В. Жихарєвої [9], С.В. Онешко [9], Н.В.Ярової [10], О.М. Кібік [11], В.В. Попова [12].

Але, незважаючи на велику кількість опрацьованих робот з ціноутворення, питання ціноутворення, шляхи його удосконалення на морському транспорті мало дослідженою, тому актуальним є удосконалення існуючих підходів та вибір оптимального, який буде враховувати зміни на ринку транспортних послуг.

Аналіз публікацій по проблемі ефективного ціноутворення на морському транспорті показав, що даній проблемі було приділено мало уваги, а саме: не розглянуто питання ціноутворення с комерційної точки зору, проблема зниження зборів в українських портах розглядається тільки з теоретичної точки зору. Все це дає підставу для подальшого вивчення цього питання, надання практичних рекомендацій по розробці шляхів удосконалення ціноутворення с ціллю ефективності роботи на морському транспорті, збільшення конкурентоспроможності морського транспорту України на ринку транспортних послуг.

Ціль даного дослідження полягає в проведенні аналізу сучасного стану ціноутворення на морському транспорті з метою визначення шляхів його удосконалення. При цьому, при великої кількості існуючих підходів ціноутворення на ринку транспортних послуг, необхідно використати управлінській інструментарій при встановленні мінімальної ціни на перевантаження, зниженню витрат та підвищення стійкості підприємств морського транспорту.

Аналіз питань роботи підприємств морського транспорту, які надають послуги в морських портах, а саме обслуговування морських суден, переробка вантажів, перевозка пасажирів набуло особливого значення у зв'язку з прийняттям Закону України «Про морські порти» та Закону «О концесіях»[13]. На сьогоднішній день на Україні є одно із найбільших державних підприємств, яке має стратегічне значення для економіки України – Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (ДП «АМПУ). Дохід ДП «АМПУ» формується за рахунок чистого доходу та інших операційних доходів. Чистий дохід ДП «АМПУ» формується переважно за рахунок доходів від портових зборів [9].

Взагалі ціни на українських підприємствах морського транспорту, а саме в портах та стивідорних компаніях, можна поділити	на дві групи – вільні ціни (тарифи) і державні регульовані ціни (тарифи). С урахуванням особливостей роботи морського транспорту в України вільні ціни в портах можна поділити на ціни, які сплачуються судновласниками, вантажовласниками, пасажирами та іншими контрагентами, які діють на том чи іншому підприємстві морського транспорту.

Упорядкування системи ціноутворення на морському транспорті повинно відповідати законам ринкової економіки. Стратегія ціноутворення повинна ґрунтуватися на конкуренції, попиті та витратах.

У 2018 році було знижена ставки портових зборів на 20% [14], але рівень цін на послуги в українських портах не дає можливості використовувати економічний потенціал на морському транспорті взагалі. Для цього необхідно розробити напрямки удосконалення ціноутворення шляхом класифікації існуючих тарифів з урахуванням правового регулювання.

Як визначає науковець Окландер М.А., ринок транспортних послуг являє собою взаємодію усіх видів транспорту залізничного, автомобільного, трубопровідного, морського, річкового. Одним з головних факторів ціноутворення на морському транспорті є вартість переробки вантажів [6], яка залежить від показника конкурентоспроможності підприємств морського транспорту, а це безліч факторів: характер вантажу, умови перевезень, сезонність, швидкість перевезення, рівень сервісу, залучення клієнтів.

Практика ціноутворення має безліч методів визначання цін, а саме кількість портових зборів, розрахункова одиниця, валова місткість судна, витратний підхід.

Як відомо, ціноутворення – це процес формування ціни на товар або послуги. Складним нормативним документом є сучасне законодавство. Тенденції і досвід економічно розвинутих краї недостатньо використовується в процесі формування ціноутворення в Україні, особливо в морської галузі.

Позитивним моментом є те, що з 2018 року Кабінет Міністрів Україні знизив норму відчислення чистого прибутку в державний бюджет для ДП «АМПУ» з 75% до 50% [14], але проблему ціноутворення на морському транспорті необхідно вирішувати комплексно, а саме відмінити відчислення в державний бюджет, а ці кошти направити на розвиток портової інфраструктури, модернізацію причалів, закупівлю нової техніки та обладнання.

Формування вантажних тарифів повинно основуватися на диференціації тарифів, розвитку конкурентного середовища в сфері морських перевезень, створенні організаційних умов для фінансового відокремлення всіх видів послуг, які надаються на підприємствах морського транспорту, на забезпеченні компенсування витрат всіх учасників процесу перевезень, забезпечення збалансованості інтересів всіх учасників перевізного процесу, як вантажовласників, вантажоперевізників, так і держави.

Однак, вирішення проблем ціноутворення у довгостроковій перспективі дозволить втілення у життя основні завдання Національної транспортної стратегії України до 2030 року та Стратегії розвитку морських портів України на період до 2038 року, що позволить підвищувати конкурентоспроможність підприємств морського транспорту, створити умову залучення приватних інвестицій, тим самим забезпечити розвиток портової інфраструктури, технологічний розвиток, залучення нових клієнтів.

Список використаних джерел:

Павленко А.Ф. Маркетинг : підручник. Київ: КНЕУ, 2003. 246 с.

Литвиненко Я.В. Маркетингова цінова політика : навч. посіб. Київ : Знання, 2010. 294 с.

Бородкіна Н.О. Маркетинг: навч. посіб. Київ: Кондор, 2007. 362 с.

Князєва Т.В., Колбушкін Ю.П. та ін. Міжнародний маркетинг : навч. посібник. Київ : НАУ, 2019. 164 с.

Тормос Ю.Г. Ціни та цінова політика: навч. посібник. Київ : КНЕУ, 2001. 122 с.

Окландер М.А. Маркетингова цінова політика : навч. посіб. Київ : Центр учбової літератури, 2012. 240 с.

Лаврова Ю.В. Маркетинг. Класичні положення і особливості застосування на транспорті : навч. посібник. Харків, 2012. 227 с.

Божкова В.В., Рябченко І.М. Систематизація методів маркетингового ціноутворення. Маркетинг і менеджмент інновацій. 2012. № 4. С. 74–80. URL: http://mmi.fem.sumdu.edu.ua.

Жихарева В.В., Онешко С.В. Совершенствование ценообразования в портовой отрасли Украины. Вісник економіки транспорту і промисловості. 2018. № 63. С. 82-95. DOI: 10.18664/338.47:338.45.v%vi%i.137578.

Ярова Н.В. Розробка та обчислення тарифів портових робот і послуг. Зб. наук. праць Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту ім. акад. В. Лазаряна «Проблеми економіки транспорту». 2016. Вип. 12. С. 22-28.

Кібік О.М. Теорія і методологія ціноутворення в морських торговельних портах: монографія. Одеса: ОНМУ, 2005. 282 с.

Попов В.В. Портовые сборы: гибкость важнее раз мера. Порты Украины, 2017. URL: https://ports.com.ua/articles/portovye-sbory-gibkost-vazhnee-razmera. Дата доступа: 19.07.2022.

Корецька О.В. Теоретико-методичне забезпечення управління фінансово-економічною безпекою підприємств основної портової діяльності: автореф.дис.на здобуття наук.ступеня к-та ек.наук: 08.00.04. Одеса.2021. 24 с.

Наказ МІУ «Про зниження ставок портових зборів» від 27.12.2017 р. № 474. Законодавство / Міністерство Інфраструктури України. URL: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/z0046. Дата доступу: 19.07.2022.

УДК 81'373.237-027.512

МОВНА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ЯК СКЛАДОВА ФАХОВОЇ ОСВІТИ

Тетяна КОРОБКО

Існує багато підходів до окреслення структури професійної компетентності, серед яких виділяють такі компетентності/компетенції: ціннісно-смислова, загальнокультурна, навчально-пізнавальна, інформаційна, комунікативна, соціально-трудова, особистого самовдосконалення; проєктувальна, інформаційна, організаторська, комунікативна та аналітична [5]. Як ми бачимо, пропонують виділяти різні структурні елементи поняття «професійна компетентність», але беззаперечно одним із основних компонентів виступає комунікативна компетентність. Отже, спеціаліст будь-якого фаху, оволодіваючи професійною компетентністю, має сформувати й комунікативну, зокрема це стосується і фахівців технічних галузей знань. Діяльність майбутнього інженера та менеджера тісно пов’язана з інтенсивною міжособистісною взаємодією людей, які вступають між собою в різноманітні ділові стосунки. Дуже часто ефективність спільної діяльності повністю залежать від того, наскільки успішним виявився процес комунікації, що її супроводжував. Тому комунікативна функція діяльності тісно на пряму впливає на реалізацію всіх інших функцій, вона виступає засобом реалізації, а оволодіння нею є суттєвим фактором ефективності професійної діяльності. Ефективність як ділового, так й особистісного спілкування визначається комунікативною компетентністю всіх учасників спілкування. Кожна професія висуває специфічні вимоги до комунікативної компетентності фахівця та особливості її застосування в різних професійних ситуаціях. Комунікативна компетентність майбутнього юриста чи психолога є провідною, оскільки вони належать до фахівців гуманітарного профілю. Загальновідомо, що гуманітарії повинні мати багатий словниковий запас, уміти правильно його використовувати, характеризуватися широтою пізнавальних інтересів, ерудованістю. Юрист або психолог – це професії, які належать до системи «людина – людина», тому їх діяльність не можна розглядати ізольовано від основ комунікації. Обов’язковою вимогою до професій цього типу є прагнення до спілкування, уміння легко вступати в контакт з незнайомими, стійке гарне самопочуття при роботі з людьми, володіння мовою, мімікою, жестами, розвиненим мовленням, уміння слухати, здатність знаходити спільну мову з різними людьми, уміння переконувати й знаходити компроміс у стосунках між людьми.

Але не залежно від галузі знань майбутніх фахівців, аналізуючи поняття «професійно-комунікативна компетентність» треба звернутися до поняття «комунікативна компетентність», оскільки лише при окресленні останнього поняття можна виходити на розуміння першого. Лінгвісти поняття «комунікативна компетентність» розглядають як «сукупність знань про спілкування в різноманітних умовах і з різними комунікантами, а також знань вербальних і невербальних засад інтеракції, умінь їх ефективного застосування в конкретному спілкуванні в ролі адресанта й адресата» [2], методисти – «як здатність людини встановлювати й підтримувати необхідні контакти з іншими індивідами» [1]. Така компетентність не лише складається із сукупності знань, умінь і навичок, що забезпечують ефективне спілкування, а й припускає вміння змінювати глибину й коло спілкування, розуміти й бути зрозумілим партнерами по спілкуванню. Більшість науковців погоджуються з тим положенням, що поняття «професійно-комунікативна компетентність» є вужчим, оскільки критерії професійної діяльності майбутнього фахівця зумовлюють наявність в адресанта мовлення ряду комунікативних умінь, що можуть бути характерні та обов’язкові тільки для цього виду діяльності [4]. За основу класифікації професійно-комунікативної компетентності майбутнього інженера чи гуманітарія ми взяли модель, запропоновану лінгводидактом Т. Симоненко та психологом П. Черевко. Ці дослідники виділяють такі компоненти комунікативної компетентності, як:

- лінгвістичний (оволодіння мовою спілкування на основі знань про її структуру та особливості функціонування, володіння професійним словником);

- когнітивний (теоретичні знання з психолінгвістики, комунікативної лінгвістики, риторики);

- предметний (уміння знаходити, аналізувати, синтезувати необхідну для певної професійної ситуації інформацію);

- прагматичний (забезпечує продукцію, сприйняття, аналіз і корекцію власного та чужого мовлення);

- технічний, або поведінковий (оволодіння технікою вербальної та невербальної комунікації, ситуативна адаптивність у професійно значущих ситуаціях, уміння конструктивного розв’язування конфліктів);

- емоційно-оцінний (урахування мотивів вибору професії, інтерес та схильність до вибраного фаху) [4,6].

Аналізуючи професійно-комунікативну компетентність, необхідно розмежовувати компетентність, що формується під час навчання у вищій школі на рівні бакалавра/магістра та компетентність, якої набувають у подальшій професійній діяльності. Увесь процес розвитку професійно-комунікативної компетентності майбутнього фахівця у вищій школі можна умовно поділити на три етапи: визначення мети, сам процес навчання та підсумкове оцінювання. Найбільшої уваги потребує перша стадія, коли визначаються основні вимоги до фахівця. Саме це закладено в освітньо-професійній характеристиці, яка й є по суті переліком компетенцій фахівця, та в галузевому стандарті вищої освіти підготовки фахівців щодо професійно-комунікативної компетентності. В останньому документі зазначено, що студенти повинні:

- використовуючи принципи професійного спілкування на рівні сучасної української літературної мови, здійснювати спілкування з учасниками трудового процесу;

- в умовах усних ділових контактів з використанням прийомів і методів усного спілкування і відповідних комунікативних методів застосовувати прагматичну компетенцію з метою ефективного використання професійних завдань;

- у виробничих або побутових умовах за допомогою відповідних методів вербального спілкування здійснювати регламентування спілкування та ефективне слухання, використовувати мовленнєвий етикет, структурувати тексти, готуватися до публічного виступу, застосовувати певні форми проведення дискусій [3]. Визначення основних комунікативних умінь і навичок студентів дає змогу чітко окреслити професійно-комунікативну компетентність майбутнього фахівця. Але проблема формування професійно-комунікативної компетентності майбутніх фахівців нині ще не розв’язана. Зменшення годин на соціально-гуманітарні дисципліни, багатопредметність, переважно лекційний шлях пізнання – все це позначається на фундаментальності професійної підготовки, зокрема професійно-комунікативної, практичних уміннях, навичках і здібностях майбутнього фахівця, знижує пізнавальну активність, що порушує основу майбутньої творчої професійної діяльності, реалізація якої можлива лише за умови високого рівня сформованості професійно-комунікативної компетентності.

ЛІТЕРАТУРА

1. Александрова С.А. Професійно-комунікативна компетентність: Тексти лекцій / Александрова С.А. – Харків: ХНАКМГ, 2008. – 40 с.

2. Бацевич Ф.С. Основи комунікативної лінгвістики: підручник Ф.С. Бацевич. – К.: Видавн. центр «Академія», 2004. – 344 с.

3. Інформаційний вісник. – 2003. – № 11. – С. 27-28.

4. Симоненко Т. Лінгводидактичні засади формування професійної комунікативної компетенції студентів філологічних факультетів / Симоненко Т. // Українська мова і література в школі. – 2006. – №6. – С. 39-41.

5. Уісімбаєва Н. Розвиток професійної компетентності – шлях до підготовки висококваліфікованих фахівців / Н.Уісімбаєва // Рідна школа. – 2006. – №9. – С. 17-19.

6.Черевко В.П. Формування комунікативної компетентності майбутнього менеджера : автореф. дис. … канд. психол. наук: 19.00.07 / Черевко В.П. – К., 2001. – 20 с.

УДК 656.611:316.485.26

ВПЛИВ АГРЕСІЇ РФ НА РИНОК МІЖНАРОДНОГО СУДНОПЛАВСТВА

Юлія КОСКІНА, Олексій ДРОЖЖИН

Агресія Російської Федерації (РФ) проти суверенної України, яка призвела до військових дій на території нашої держави, не могла не вплинути на судноплавну галузь, враховуючи, що у епіцентрі подій опинилось важливе для торговельних операцій Чорне море.

Обидві країни є значними постачальниками на світові ринки сільськогосподарської продукції – біля 25 % світових поставок пшениці та біля 20 % кукурудзи відвантажуються саме з цих країн, а у транспортному забезпечення поставок важливу роль відіграють чорноморські порти. Незважаючи на те, що деякі російські порти відкриті – усі порти нашої України, окрім тих, що задіяні у «зерновому коридорі» є закритими для перевантаження. Це призводить до росту витрат на перевезення; меншої продуктивності роботи як портів, так і суден; тривалі затримки суден під вантажними роботами у портах, що, зрозуміло, призведе до росту транспортної складової ціни товарів.

Фрахтові ставки на перевезення вантажів протягом 2022 р. сягнули найвищих рівнів з часів пандемії. У великому ступені це торкнулось сфери нафтових перевезень – більше 11 % світової торгівля сирою нафтою та майже 10 % нафтопродуктами перепадає на Росію.

На початок військових подій до 70 % потреб Європи забезпечувалось поставками з РФ, тож їх зупинка та подальше скасування також вплинули на зростання транспортних витрат – адже, додавши до звичайних маршрутів, обхідні, учасники торговельних та транспортних операцій зіткнулись не лише зі збільшенням тривалості доставки, але і постали перед необхідністю залучення додаткового флоту.

РФ зіткнулась із широким спектром економічних санкцій, у тому числі – в тому числі у галузі торговельно-транспортних операцій. Так, Велика Британія заборонила заходити суднам під прапором РФ до своїх портів; аналогічні санкції розглядають і деякі інші країни Західної Європи. Цілеспрямовані санкції можуть передбачати також заморожування банківських рахунків та активів, зупинку або затримання вантажів та суден.

Глобальна криза із робочою силою у судноплавстві, на яку вже вплинули пандемія з усіма її обмеженнями щодо перетину кордонів, також посилилась за рахунок військових дій – приблизно 15 % моряків у світі мають громадянство РФ або України, та наразі завдяки офіційним (в Україні) та неофіційним (в Росії) обмеженням не можуть покинути батьківщину.

УДК 331.45

НІЧНА ПРАЦЯ ТА РИЗИКИ ПОВ’ЯЗАНІ З НЕЮ

Олег КОТЕНКО, Олександра Васильченко

Нічна праця належить до робіт із шкідливими і важкими умовами праці за показниками напруженості трудового процесу. Так сказано у Державних санітарних нормах та правилах [1].

В умовах сьогодення, згідно із [2] роботодавець може в односторонньому порядку змінити робочий графік, зокрема на підприємствах критичної інфраструктури, встановити шестиденний робочий тиждень, збільшити тривалість робочого часу до 60 годин на тиждень, скоротити час відпочинку тощо. Зрозуміло, що за таких умов напруженість праці, особливо вночі, зростає.

Зростання потреби в нічній праці. Під час війни нічну працю застосовують частіше. Багато працівників підприємств, які здійснюють свою діяльність для потреб нашого воєнного комплексу, працюють і вдень, і вночі. Трудяться в нічний час і аграрії, щоб вчасно зібрати врожай, і працівники релокованих підприємств, щоб швидше налагодити виробництво та інші.

Водночас, аналізуючи інформацію про ракетні обстріли, та бомбові удари ворога, можна помітити, що більшість їх ворог здійснює вночі. А в цей час ті, хто несе варту і працює, повинні ще більше напружуватися, дослухаючись до сигналів тривог та звуків, яких не має бути впродовж комендантської години, нервувати. Серед нещасних випадків на виробництві внаслідок бойових дій є й такі, що сталися під час виконання робіт вночі.

Нічна праця потребує активної діяльності в той момент, коли фізіологічні функції людини знижуються. Відповідно, робота вночі підвищує ризик серцево-судинних і онкологічних захворювань, діабету, депресії ожиріння та інших хвороб. Через напруженість організму, необхідність вищої концентрації уваги вночі люди припускають помилок більше, ніж удень, частіше приймають неправильні рішення, створюють аварійні ситуації, що можуть призвести до нещасного випадку.

В Україні нічна праця регламентована Кодексом законів про працю України. Статтею 54 КЗпПУ визначено, що нічною вважається праця з 10-ї години вечора до 6-ї години ранку. У разі роботи в нічний час установлена тривалість роботи (зміни) скорочується на одну годину. Але це правило не поширюється на працівників, для яких уже передбачено скорочення робочого часу, а саме – для працівників, зайнятих на роботах із шкідливими умовами праці – не більш як 36 годин на тиждень та для окремих категорій працівників, зазначених у [3].

Тривалість роботи також не скорочується, якщо робітник, прийнятий для роботи тільки у нічний час або коли це необхідно за умовами виробництва, наприклад у безперервних виробництвах, та на змінних роботах при шестиденному робочому тижні з одним вихідним днем.

Заборона роботи в нічний час. Деякими статтями КЗпПУ заборонено залучати до роботи в нічний час окремі категорії громадян. Зокрема, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до трьох років (ст.176), та осіб, молодше 18 років (ст.192). Також заборонено залучати до нічних робіт працівників, які за станом здоров’я не можуть виконувати роботу в нічний час та підлягають за висновком лікарсько-консультативної комісії звільненню від роботи в нічний час (ст.170). Однак за згодою дозволено залучати до нічних робіт громадян похилого віку за умови, коли це не протипоказано їм за станом здоров’я та осіб з інвалідністю за умови, що це не суперечить медичним рекомендаціям .

Не допускається залучення жінок до робіт у нічний час, за винятком тих галузей народного господарства, де це викликано необхідністю і дозволено як тимчасовий захід. Зазначені обмеження не поширюються на жінок, які працюють на підприємствах, де зайняті лише члени однієї сім’ї (ст.175 КЗпПУ).

Особливості трудових відносин. Законом № 2136 визначено особливості трудових відносин працівників підприємств, установ, організацій в Україні та осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану.

Згідно з нормами ст.ст. 8, 9 Закону № 2136 у період дії воєнного стану передбачено такі вимоги:

- не залучаються до роботи в нічний час без їх згоди, зокрема вагітні жінки і жінки, які мають дитину віком до одного року, дозволяється застосування праці жінок (крім вагітних жінки і жінки, які мають дитину віком до одного року) за їхньою згодою на важких роботах і на роботах із шкідливими або небезпечними умовами праці, а також на підземних роботах;

- працівники, які мають дітей (крім випадків, визначених ст.8 цього Закону) у період дії воєнного стану можуть залучатися за їхньою згодою до нічних і надурочних робіт, робіт у вихідні, святкові й неробочі дні, направлятися у відрядження.

Соціальний захист. Державою передбачено низку соціальних гарантій працівникам, зайнятим на роботах у нічний час. Так, робота у нічний час оплачується в підвищеному розмірі, установленому генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче ніж 20 % тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи в нічний час (ст. 108 КЗпПУ).

Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Під час обчислення розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховують доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров’я, за роботу в нічий та надурочний час, роз’їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат [4].

Також робота в нічний час дає право особі отримувати пенсію за віком на пільгових умовах. Перелік посад, обіймаючи які, працівники мають право вийти на пенсію раніше за встановлений законодавством строк, визначений постановою КМУ [5].

В Європі діє [6]. Цей документ пропонує вжиття відповідних заходів у сфері безпеки праці та охорони материнства для всіх працівників, які виконують роботу в нічний час. Однак Конвенцію № 171 в Україні поки не ратифіковано.

На часі в Україні й низка інших питань щодо нічної праці, які потребують прийняття необхідних нормативних документів та інших шляхів вирішення. Зокрема, як забезпечити контроль за додержанням працівниками технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткування та іншими засобами виробництва; використанням засобів колективного та індивідуального захисту відповідно до вимог охорони праці працівниками, які виконують роботи одноосібно вночі за розпорядженням або нарядом-допуском.

Сприяти цьому міг би процес діджиталізації, який останнім часом активно впроваджують підприємства в Україні. Параметри роботи технологічного обладнання можна вивести на екран монітора або смартфона відповідальної особи, установити камери відеоспостереження на робочому місці тощо. Це допоможе забезпечити ефективність виробничої діяльності, оперативне вирішення питань безпеки праці та профілактики виробничого травматизму, зокрема у разі аварій чи руйнувань унаслідок бойових дій. 19.07.2022 року набрав чинності Закон України [7], відповідно до якого в період дії воєнного стану всі документи з питань трудових відносин, накази роботодавця можуть здійснюватися та вестися в електронній формі.

Ми всі віримо, що війна скоро закінчиться, і в нічний час працюватимуть лише ті, кому це дозволено законодавством і за станом здоров’я. І необхідно, як можна скоріше, ратифікувати міжнародні і європейські конвенції, які стосуються праці в нічний час.

Література.

«Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених наказом Міністра охорони здоров’я України від 08.04.2014 року № 248.

Закон України від 15.03.2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня, затвердженому постановою КМУ від 21.02.2021 року № 163.

Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці».

КМУ від 24.06.2016 року № 461 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах».

Конвенція Міжнародної організації праці «Про нічну працю» № 171 від 26.06.1990 року.

Закон України від 1.07.2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

УДК 331.45 (477)

РІШЕННЯ ПРОБЛЕМ І ПОДАЛЬШИЙ РОЗВИТОК

ОХОРОНИ ПРАЦІ В УКРАЇНІ

Олег КОТЕНКО, Сергій ХОТІН, Олександра ВАСИЛЬЧЕНКО

Законодавча і нормативна база України встановила до роботодавців усіх рівнів однакові вимоги щодо створення здорових і безпечних умов праці. Але ці вимоги на практиці здебільшого не виконуються, а де-не-де ігноруються, особливо на підприємствах малого та середнього бізнесу.

Багато роботодавців економлять кошти на охороні праці і вважають профілактику травматизму та охорону здоров’я працівників як перешкоду на шляху зниження собівартості продукції і зростання прибутку. Це пояснюється жорсткою конкуренцією в умовах ринкової економіки. Але такий підхід до організації праці не може стати основою прогресивного розвитку підприємства. Якщо систематично не виконувати вимоги до гігієни праці і виробничої санітарії, то конкурентоспроможність і економічна ефективність підприємства буде підірвана.

В сучасних умовах ринкової економіки система управління охороною праці повинна вирішувати соціальні й економічні задачі як на державному рівні, так і на конкретному підприємстві, установі, організації.

Соціальне значення охорони праці полягає у сприянні зростанню ефективності суспільного виробництва за допомогою безперервного вдосконалення і поліпшення умов праці, підвищення безпеки, зниження виробничого травматизму і професійної захворюваності, збереження трудових ресурсів, працездатності та трудового довголіття людини.

Соціальне значення охорони праці виявляється у трьох основних показниках:

1) зростанні продуктивності праці в результаті збільшення фонду робочого часу;

2) скорочення цілоденних втрат робочого часу;

3) збереженні трудових ресурсів і підвищенні професійної активності працівників завдяки поліпшенню стану здоров’я та підвищенню їх професійного рівня.

Безумовно, охорона праці відіграє важливу роль як соціальний чинник. Але, якими б вагомими не були виробничі результати, вони не можуть компенсувати людині втраченого здоров’я і життя. Вони даються людині всього один раз. Через нещасні випадки, професійні захворювання, травми, аварії гинуть не просто робітники і службовці, а передусім люди - годувальники сімей, матері та батьки.

Але крім соціального, охорона праці має безперечно, важливе економічне значення. Це – висока продуктивність праці, зниження виплат на оплату листів непрацездатності, компенсацій за важкі та шкідливі умови праці тощо.

За розрахунками європейських фахівців з охорони праці наслідки нещасних випадків коштують удесятеро більше, ніж витрати на заходи і засоби щодо запобігання їм.

В Україні, враховуючи мізерні витрати на заходи щодо охорони праці, ця різниця набагато більше.

Сучасний стан охорони праці в державі оцінюється як критичний. Його негативними чинниками є:

1. Незадовільні умови праці За даними офіційного державного статистичного спостереження, в умовах праці, які не відповідають гігієнічним вимогам, працюють більше 7 млн. працівників, а це становить більше 30 % від усієї кількості працівників. А на підприємствах деяких галузей (металургійні, металообробні, нафтодобувні, вугледобувні, гірничорудні) – до 80 % усіх працівників.

2. Значний рівень захворюваності працюючого населення. За даними досліджень Інституту медицини праці Академії наук України, загальна захворюваність населення, яке працює, становить 2100 осіб на 10 000 оглянутих. Набувають поширення туберкульоз, який серед працюючих виявляють у 5 разів частіше, ніж у непрацюючих, інфекційні захворювання, ВІЛ-інфекції, а також захворюваність, особливо медичних працівників, на COVID-19.

3. Високі показники виробничого травматизму.

- коефіцієнт частоти травмування КЧ на 1000 працівників ще три роки тому становив в середньому по Україні 1,4;

- коефіцієнт частоти травмування зі смертельним наслідком на 100 тисяч працюючих становив 13,1;

- коефіцієнт тяжкості травмування КТ у 2019 році становив у середньому по Україні 36,4 людино-днів на один нещасний випадок.

4. Недостатнє фінансування заходів і засобів з охорони праці.

5. Невиконання та недостатня ефективність державної політики з охорони праці. Відсутність системи управління охороною праці у центральних і місцевих органах виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування; застарілість нормативної бази, низька ефективність адміністративних заходів та юридичної відповідальності за порушення вимог законодавчих і нормативно-правових актів з охорони праці.

Економіка України внаслідок аварій, травм, професійних захворювань щороку втрачає понад 1 млрд. гривень. Найсумніше те, що на виробництві травмується понад 23-25 тисяч осіб, а близько 1,3 тисячі смертельно. Понад 67 тисяч працівників отримують професійні захворювання. Втрати робочого часу у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності, пов’язаної з виробничим травматизмом, досягають мільйонів людино-днів. Найвищий рівень травматизму зі смертельними наслідками – в агропромисловому комплексі, вугільній промисловості, будівельній і транспортній галузях.

Для поліпшення умов та охорони праці в Україні необхідно:

- вжити заходів з підвищення ефективності наглядової функції, що сприятиме скороченню кількості порушень вимог нормативних актів з безпеки та гігієни праці;

- внести зміни до законодавства про застосування штрафних санкцій за порушення законодавства про працю, що підвищить відповідальність роботодавців за виконання вимог законодавства про охорону праці.

За питаннями безпеки праці стоять життя і здоров’я людей, які своєю працею створюють для держави та нації матеріальні блага. Як показує світовий досвід, безпека праці є основною гарантією стабільності, якості та ефективності будь-якого виробництва. А відсутність нещасних випадків і зменшення професійної захворюваності позначається на професійній активності працівників і моральному клімату в колективі і, як підсумок – на ефективності та продуктивності праці. Також скорочує витрати на пільги та компенсації за роботу у шкідливих і небезпечних для здоров’я умовах.

Головні причини низького рівня організації охорони праці в Україні:

- низький рівень кваліфікації, виробничої культури та технологічної дисципліни працівників;

- спрацьованість засобів виробництва;

- відсутність ефективної галузевої та регіональної системи управління охороною праці;

- відсутність достатніх інвестицій у виробництво та охорону праці;

- неналежне фінансування роботодавцями заходів з охорони праці;

- відсутність сучасної системи підготовки фахівців з охорони праці, низький рівень підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів з питань охорони праці;

- відсутність на підприємствах чіткої організації охорони праці;

- відсутність розробленої державної політики у сфері охорони праці і заохочувальної системи щодо безпечної праці;

- систематичне недофінансування національних, галузевих, регіональних програм поліпшення безпеки, гігієни праці та виробничого середовища;

- відсутність ризикоорієнтованого мислення та уважного ставлення до питань безпеки в усіх учасників трудового процесу.

Висновок. В сьогоднішніх умовах система управління охороною праці повинна базуватися не тільки на заходах з боку держави, а й на зацікавленості суб’єктів трудових правовідносин у збереженні належного стану здоров’я працівників, що нерозривно пов’язано з економічним і соціальним добробутом як роботодавця, так і найманих працівників.

Література.

1. Новіков Е. Охорона праці в Україні – проблеми, перспективи. Охорона праці. 2022. № 5, С. 12-14: веб-сайт. URL: https: //ohoronapraci.kiev.ua/journal/ohorona-praci-52022?lang=#page=2 (дата звернення: 19.04.2023).

УДК 159.944.4

ПРОБЛЕМА ЕКСТРЕМАЛЬНОГО СТРЕСУ ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО НЕБЛАГОПОЛУЧЧЯ ОСОБИСТОСТІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ В УКРАЇНІ

Людмила Котляр

Суспільні трансформації в умовах воєнного стану в Україні, надмірний інформаційний вплив привертає увагу науковців звертатися до проблеми збереження та підвищення рівня психічного здоров’я особистості. Тому актуальним виявляється й питання визначення його показників. Важливими показниками психічного здоров’я особистості є стресостійкість та психологічне благополуччя.

У складних умовах сьогодення життєдіяльність особистості розгортається на тлі екстремального стресу, що виявляється в реакції людини на будь-яку катастрофічну подію, яка загрожує її безпеці й безпеці близьких людей, і часто супроводжується відключенням раціональної складової, прийняттям швидких рішень без участі логіки. В умовах воєнного стану екстремальний стрес набуває додаткових психотравмівних ознак як інтенсивна подія, що триває в часі, має високий ступінь невизначеності, який стосується практично всіх аспектів життя, супроводжується зіткненням зі смертю, втратами тощо [3].

Виокремлюють такі періоди переживання стресу [5]:

непродуктивні, яким властиві тривога й почуття невизначеності, заперечення, дереалізація («не може бути», «це наснилося»), паніка, гнів, дезорганізація, «тунельне» бачення, реакція за типом «бий, біжи, завмри», відмова, апатія, депресія. На цьому етапі можлива супермобілізація за рахунок дисоціації, тобто від’єднання почуттів від своїх базових потреб, щоби забезпечити «режим виживання»;

продуктивні, що зумовлюють повернення до реальності, прийняття ситуації, своїх почуттів, того, що втратили через зовнішні обставини – це потрібно пережити і оплакати та прийняти нову реальність; прийняття рішення, як жити в цій новій реальності, зараз – в ситуації війни, й далі, після перемоги. При цьому важливою спиратися на цінності – людиноцентризм (людина – найвища цінність нашого суспільства), патріотизм, доброчесність, відповідальність, професіоналізм, командна робота, результативність тощо, що дозволяють творити нові (оновлені) сенси життя.

Тривалість перебігу зазначених періодів залежить від особистісного ресурсу людини, складовими якого в умовах викликів сьогодення є: 1) когнітивна складова (пізнання), до основних показників якої відносимо: критичне мислення; здатність до розпізнавання та протидії маніпулятивним впливам; 2) афективна складова (переживання), що передбачає: позитивне ставлення до себе та інших людей; оптимізм, гумор; 3) когнітивна складова (дії), що визначає: орієнтацію на конструктивні дії, пасіонарність, здатність до особистісної саморегуляції й самопідтримки тощо [1; 2].

Зазначимо, що в умовах екстремального стресу, великого значення набуває також самоусвідомлення (усвідомлювання у повсякденному житті) психологічного благополуччя. Самоусвідомлення – це унікальна якість свідомості, яка пов'язана з різноманітними конструктами психологічного благополуччя і дає змогу посилювати самосвідомість. Без сумніву усвідомлювання у повсякденному житті збільшують саморегулювання поведінки та позитивні емоційні стани [4].

Таким чином, екстремальний стрес та усвідомлювання у повсякденному житті психологічного неблагополуччя призводить до негативної динаміки особистісного потенціалу і професійного зростання особистості та характеризується: відчуттям невдачливості, переживанням негативних емоцій, незадоволеністю собою і власним життям. Задля здобуття балансу між значними психічними витратами в умовах екстремального стресу та відновлення психологічного благополуччя психологами-практиками визнано за доцільне [3]: активізувати свою діяльність; приймати свої можливості, не вимагати від себе неможливого; працювати розмірено, зберігати звички й ритуали; періодично відволікатися від новин; проживати свої емоції у позаробочий час, не відкладати переживання «на потім», після перемоги; підтримувати зв’язок із людьми, які складають екологічне коло спілкування; не відмовляти собі в маленьких радощах.

ЛІТЕРАТУРА:

1. Особистісний ресурс протидії морально-психологічному тиску в умовах воєнного стану. Інформаційно-просвітницький захід до Дня єднання України. 18 лютого 2022 р. You- Tube channel UMO: https://www.youtube.com/watch?v=yqgKgXHmL1E

2. Психологічна допомога особистості в умовах війни. Вебінар 6 квітня 2022 р. YouTube channel UMO: https://youtu.be/EQ62pSCttbI

3. Психологічна допомога постраждалим внаслідок кризових травматичних подій: метод. посібник; за ред. З. Г. Кісарчук. К.: Логос. 2015. 207 с.

4. Brown K.W., Ryan R.M. The Benefits of Being Present: Mindfulness and

Its Role in Psychological Well-Being Journal of Personality and Social Psychology. American Psychological Association. Inc. 2003. Vol. 84, No. 4. - pp.822–848 - DOI: 10.1037/0022-3514.84.4.822

Ginzburg K., Solomon Z. Trajectories of stress reactions and somatization symptoms among war veterans: A 20-year longitudinal study. Psychological Medicine, 2011. № 41(2), 353-362.

УДК 621.317

ПОКРАЩЕННЯ ЯКОСТІ ПАРАМЕТРІВ СУДНОВОЇ МЕРЕЖІ

ЗМІННОГО СТРУМУ

Олександр КОЧЕТКОВ, Олена ЗАРИЦЬКА

У цей час відбувається інтенсивне зростання кількості електронної апаратури, функціонування якої супроводжується споживанням з мережі імпульсного струму й, як наслідок, генерацією в мережу вищих гармонійних складових, здатних викликати ушкодження електроустаткування або його неправильне функціонування. У зв'язку із цим повинні бути вирішені завдання:

визначення вимог до якості електроенергії, використовуваної при роботі різного роду споживачів;

забезпечення цих вимог при створенні й експлуатації пристроїв, систем і комплексів.

Визначення вимог до якості електроенергії здійснюється розроблювачами апаратури й обумовлює точність пристроїв.

Для пристроїв автоматики й обчислювальної техніки ці вимоги зводяться в основному до стабільності напруги живлення в статичних і динамічних режимах.

Забезпечення необхідної стабільності напруги живлення відбувається за рахунок розробки відповідних напівпровідникових перетворювачів енергії. Підвищення вимог до стабільності напруги призводить до ускладнення схем перетворювачів, що викликає погіршення масогабаритних, енергетичних і інших показників.

Особливо складним і важкорозв'язним завданням є завдання забезпечення стабільності напруги в автономних рухливих об'єктах, де завжди мають місце жорсткі обмеження на масогабаритні показники устаткування.

Розвиток сучасних технологій характеризується широким поширенням автономних об'єктів, здатних вирішувати різні виробничі завдання при різноманітних умовах експлуатації. Як правило, подібні об'єкти оснащуються автономними системами електропостачання.

Залежно від характеру функціональних завдань, розв'язуваних автономними об'єктами, їхньої системи електропостачання містять ряд джерел вторинного електроживлення (ДВЕЖ) відповідних видів енергії.

Внаслідок того, що технічні пристрої, що реалізують виробничі технології, висувають певні вимоги до якості енергії, те відповідні ДВЕЖ забезпечуються відповідними регуляторами й утворять разом з ними замкнуті динамічні системи. Відхилення енергетичних координат від номінальних значень у процесі роботи технічних пристроїв обумовлене обмеженням по потужності відповідних ДЖ.

УДК 621.744

МОДЕЛЬ ЗАХИСТУ МАГНІЄВИХ СПЛАВІВ ВІД ЗАГОРЯННЯ ТА ОКИСЛЕННЯ

Кирилл КРЕЙЦЕР

Магній має велику спорідненість з киснем і воднем та низьку корозійну стійкість, що призводить до загоряння при отриманні магнієвих сплавів при їх плавці. Але при цій проблемі у сучасній техніці найбільш актуальним є розвиток магнієвого виробництва. Магній - найбільш легкий конструкційний матеріал в промисловості, його густина всього ρ = 1800-1900 кг/м3. З цього випливає, що він в 6 разів легше сталі і в 1,5 рази легше алюмінію, що дозволяє знижувати масу виробів до 30%. Із-за цього дуже важливо зрозуміти механізм захисту магнієвих сплавів при плавці. У цій роботі ми будемо розглядати захист за допомогою бесфлюсового захисту, з використанням газової атмосфери у печі.

Використання захисного ефекту хімічного процесу формування поверхневої плівки постійної подачі суміші захисного газу призводить до постійного зростання товщини шару плівки. При цьому відбувається наступне: поверхні з боку рідкого сплаву зберігають температуру, а з боку зовнішнього шару температура падає. Збільшення перепаду температури на межах плівки створює наростаючу напругу в плівці, що приводить до її руйнування, схему якого наведено на рис. 1. З'являються тріщини, через які проходять назовні пари магнію, а в середину кисень. Це призводить до накопичення кисню всередині рідкого магнію, а парів магнію зовні. Саме такий стан є основною причиною загоряння. При цьому втрачаються захисні властивості плівки через порушення її герметичності. Одночасно з цим, через безперервність процесу дифузії захисного газу і магнієвого сплаву, маса плівки збільшується і частина плівки тоне. Далі процес повторюється. До непрямих недоліків такого процесу слід віднести велике споживання активних газів, втрати сплаву, зниження якості магнієвого сплаву, засмічення неметалічними включеннями і як наслідок, зниження якості лиття.

Рис. 1 Схема утворення, наростання та руйнування плівки

Для усунення зазначених недоліків доцільно застосувати в безфлюсовому захисті магнієвих сплавів імпульсну систему подачі захисних газів на дзеркало розплавленого металу. Ефективність роботи даної системи буде забезпечуватися системою динамічного управління зі зворотним зв'язком по фізичному стану плівки.

Суть моделі полягає в наступному. Для сплавів МЛ5 і AZ91, які використовувались, були встановлені значення порогових температур трьох рівнів стану по загорянню.

1. Температура, при якій не спостерігається виділення парів магнію і саморозігріву. При експерименті з подачею сухого повітря для МЛ5 - 320°C, для AZ91 - 305°C.

2. При температурі 430°C для AZ91, 450°C для МЛ5 окремі осередки загоряння нестійкі. При температурі 630°C подача сухого повітря, ще немає виділення парів магнію і слабке горіння вогнищ.

3. При температурі рідкого розплаву МЛ5 640 - 650°C з'являються стійкі вогнища горіння і виділення парів магнію, які набувають білий колір (MgO).

З цього моменту необхідно включати подачу активних газів.

Встановлені значення трьох рівнів, що передують займання, використовувалися для нижнього рівня температури подачі захисних активних газів.

З такою технологією були проведені експерименти. При порівнянні результатів дослідження неметалічних включень за новою технологією у зразках з магнієвого сплаву МЛ5 неметалічних включень розмірами більше 0,5 мкм не виявлено, навпаки, у зразках з аналогічного сплаву, який одержаний з використанням традиційного «флюсового методу» виявлено велику кількість темно-коричневих включень розміром до 500 - 600 мкм, які розподілені нерівномірно. Це дає змогу значно підвищити експлуатаційні і механічні властивості виливків з магнієвих сплавів у порівнянні з аналогами за умов використання традиційних технологій одержання високо окиснюваного розплаву з використанням захисту їх під шаром флюсу.

УДК 524.331+ 520.88

Математичне моделювання фізичної змінності

напівправильних зір RX Boo та RT Vir з мазерним випромінюванням

Лариса Кудашкіна, Іван Андронов

На основі різних баз даних проаналізовано історичні криві блиску напіврегулярних пульсуючих зірок RT Vir і RX Boo з мазерним випромінюванням. Також зорі широко досліджуються в ІЧ-, радіо- та оптичному діапазонах.

RT Vir: Значення періоду з CCVS (155d) суперечить деяким даним спостережень. Ознаки систематичної змінності також були виявлені в радіочастотному діапазоні з періодом, який був близьким до 200 днів. Дослідження періоду показали, що період цієї зорі змінюється з часом, і було встановлено, що останнє значення становить приблизно 136 днів. Результат аналізу періоду за візуальними даними AAVSO з травня 1904 року по серпень 2016 року, наданий для RT Vir показав пульсуючий період 370 днів. Використано опубліковані бази даних «віртуальних обсерваторій» AAVSOnet, Hipparcos, ASAS-SN, KWS. Аналіз періодограм показав, що зоря все ще має кілька періодів (320, 280, 169 і 153 днів). Насправді варіації не є справді періодичними, є великі зсуви в часі, зміни амплітуди, і ці менші періоди виникають як піки меншої амплітуди між основними з періодом 320 днів. Були побудовані двоколірні діаграми блиску в I та показника кольору (V-I) від V. Проведено апроксимацію “Running parabola”, середні значення <V>=8.457, <I>=3.658, <B-V>=+1.8 були отримані.

RX Boo: Зорю відзначили «Змінною зорею сезону» за червень 2021 року. Наше попереднє дослідження базувалося на 349 фотовізуальних спостереженнях, отриманих в Астрономічній обсерваторії Одеського національного університету. Періограма показала піки на 352±5d, 179,1±0,3d та 162,4±0,8d. Інші автори повідомляють про подвійну періодичність зі 160d і 278d. Поточне дослідження базується на 13220 (візуальних+V) спостереженнях, отриманих у 1938-2021 роках. Періограма (з використанням тригонометричної поліноміальної апроксимації порядку s=1) показує декілька (формально) статистично значущих піків, також на 160.4d, але найсильніший на 17970±270d (Tmax=2446890±71, напівамплітуда 171±5 mmag) з явно сильними піками при 4448d, 2289d, 1027d, 568d, 372d, 286d. Тригонометричний поліном порядку s=16 показує хаотичну криву з формальним періодом P=17110±27d. Однак наявність такої кількості піків показує, що немає «справжніх» періодів, а є «довжини циклу». Аналіз «Lambda-scalegram» показує подібні численні піки. Наближення «Running sine» (з періодом 160d, указаним у GCVS) показує різкі зміни фазової кривої. Крім пульсацій, ми припускаємо можливу подвійність для 17-кілодобової змінності та послаблення через пилові події, подібні до того, що нещодавно спостерігалося в Бетельгейзе, DY Per та інших зорях.

УДК 341.94

Деякі питання застосування норм Європейської конвенції з захисту прав людини

Оксана КУЗНІЧЕНКО

Європейська конвенція з прав людини (далі - Конвенція) була прийнята Радою Європи у 1950 році та набула чинності у 1953 році. Це міжнародний договір, який спрямований на захист основних прав та свобод людини в Європі.

Конвенція встановлює мінімальні стандарти для захисту прав людини та свобод в європейських країнах, та зобов'язує держави-учасники її дотримуватися. Згідно з Конвенцією, кожна людина має право на життя, свободу та безпеку, свободу думки, совісті та віросповідання, свободу проявляти свою сексуальність та багато іншого.

Конвенція також встановлює процедури для подання скарг громадянами на порушення їх прав державою-учасницею. Будь-яка особа, яка вважає, що її права були порушені, може звернутися до Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини розглядає скарги на порушення прав, в тому числі порушення свободи висловлювання, свободи зібрань, свободи від підтримання та жорстокого поводження, порушення права на приватне життя та багато іншого. Рішення суду є обов'язковими для виконання державами-учасницями.

Конвенція є одним з найважливіших та впливових документів у галузі прав людини, та її значення тільки зростає з часом. Вона є одним з основних елементів правової системи Європейського Союзу та відіграє важливу роль у захисті прав людини та свобод в Європі.

Практичне втілення норм Європейської Конвенції з захисту прав людини можливе за рахунок налагодженого механізму правового захисту в рамках Європейського суду з прав людини, що передбачає подання відповідних скарг також на несправедливі та агресивно-злочинні дії країни, визнаної у всьому цивілізованому світі агресором – росії.

На сьогоднішній день, ми бачимо численні міжнародні договори, спрямовані на захист особи під час збройних конфліктів і війни та, які не призвели до захисту громадян, їх прав і свобод під час військової агресії росії проти України. Наразі російські агресори порушили конвенції та декларації, прийняті ООН або під егідою ООН, а також інші відповідні документи, сформульовані спеціалізованими установами ООН, що свідчить про те, що сучасний світовий механізм захисту прав людини є недосконалим або слабким.

«У зв’язку з агресією рф проти України, що має своїм наслідком масові порушення прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополь, тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей, а також інших територіях України, де наразі рф здійснюється військова агресія, Урядом України було подано до ЄСПЛ низку позовів проти уряду російської федерації. Станом на 21.02.2023 р. у провадженні ЄСПЛ перебуває 4 міждержавні справи України, а саме: «Україна проти Росії (щодо Криму)» за заявами №№ 20958/14 та 38334/18; «Україна та Нідерланди проти Росії» за заявами №№ 8019/16, 43800/14, 28525/20 та 11055/22, яка стосується подій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей та порушень прав людини під час повномасштабного вторгнення росії; «Україна проти Росії (VIII)» за заявою № 55855/18 щодо захоплених моряків; «Україна проти Росії (IX)» за заявою № 10691/21 щодо вбивств опонентів російської федерації» [1].

На практиці в умовах війни і масового насильства завжди є вкрай високий рівень порушень прав людини. Дуже багато людей втрачають своє життя, здоров’я, майно, зазнають жахливого поводження із собою и потребують захисту та механізмів, які б реагували на ці порушення.

Так, п. 1 ст. 15 Конвенції передбачає, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, Договірні сторони можуть за певних умов відступати від своїх конвенційних зобов’язань. Проте п. 2 ст. 15 Конвенції зазначає, що дія цієї норми не поширюється на ст. 3 Конвенції. Отже, заборона катування має абсолютний характер і підпадає під особливо ретельний контроль з боку Європейського суду з прав людини.

Схожі положення закріплено в низці універсальних міжнародних документів, як-от Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 10 грудня 1974 р., Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р., Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 р., Міжнародному пакті про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 р. тощо.

Так, збройні сили України після звільнення Бучі та Ірпіня на Київщині знайшли десятки трупів закатованих російськими окупантами мирних жителів, а також братські могили, де були поховані сотні трупів українців, що є свідченням геноциду в Україні росіян проти мирного українського населення.

На сьогодні, відповідно до міжнародно-правових документів, визначення відповідальності за вчинення відповідного злочину є міжнародно-правовим обов’язком України.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини має змогу заборонити катуваня, оскільки підтверджує свої повноваження відповідними міжнародними нормативно-правовими актами. «Ще 1 березня 2022 р. ЄСПЛ визнав збройний напад росії на Україну та постановив ухвалу, де закликав рф припинити вогонь, та не порушувати цивільних прав. Але, росія так цього і не зробила. Встановлення порушення росією прав, закріплених Європейською конвенцією, ще не гарантує компенсацій, оскільки держава-агресор не завжди виплачує компенсацію навіть власним громадянам. Проте, мати рішення Міжнародного суду із констатацією факту такого порушення може полегшити компенсацію за допомогою національних чи міжнародних механізмів, які буде створено у майбутньому» [2].

Отже, злочини агресії росії, зокрема числені випадки катувань, нелюдських поводжень з людьми не повинні залишатися безкарними, однак заявникам «не варто покладати занадто великі очікування і сподівання на відшкодування усіх заподіяних збитків у ЄСПЛ. Це пояснюється, передусім, усталеною практикою Суду, згідно якої держава не несе відповідальності за порушення прав, що мали місце під час активної фази бойових дій не території іншої держави, якщо не було встановлено контролю (фактичного, ефективного, загального) над територією» [3].

16 вересня 2022 року росія офіційно перестала бути країною - учасницею Європейської конвенції з прав людини. Незважаючи на це, суд компетентний розглядати справи проти країни-агресора до України про будь-які порушення прав людини, які були допущені до 16 вересня 2022 року. Так, російський уряд заявляє, що не має наміру виконувати рішення Європейського суду з прав людини. Проте все це не має жодного значення, якщо ми дивимось на перспективу.

«17.02.2023 р. ЄСПЛ повідомив Уряд України про об'єднання двох міждержавних справ «Україна та Нідерланди проти Росії» за заявами №№ 8019/16, 43800/14, 28525/20 (щодо Донбасу) та «Україна проти Росії (Х)» за заявою № 11055/22 (щодо повномасштабного вторгнення рф) в одне провадження «Україна та Нідерланди проти Росії» за заявами №№ 8019/16, 43800/14, 28525/20 та 11055/22.

Варто зазначити, що відповідно до інформації, розміщеній на офіційному сайті ЄСПЛ, станом на грудень 2022 року у його провадженні перебувало близько 8500 індивідуальних заяв, пов'язаних з подіями на тимчасово окупованій території АР Крим та Донецької і Луганської областей» [1].

Отже, звернення до ЄСПЛ є одним із інструментом для досягнення справедливості та визнання росії злочинцем на міжнародній арені. Натомість рішення ЄСПЛ є міцним фундаментом, що постійно буде тиснути на міжнародну політику та практику. Тож звернення до цього Суду необхідні, щоб створювати правові прецеденти визнання порушень та механізми компенсації шкоди, заподіяної росією, якими зможуть скористатися і самі заявники, і багато інших постраждалих від агресії.

Також, порушені численні справи спрацюють на перспективу та в майбутньому стануть доказовою базою для того, щоб придушити та викорінити злочинні, жахливі та несправедливі вчинки агресора по відношенню до українського народу.

Список літератури:

УКРАЇНА VS РОСІЯ: ЮРИДИЧНА БОРОТЬБА В ЄСПЛ ЗА ПРИТЯГНЕННЯ КРАЇНИ-АГРЕСОРКИ ДО ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА ПОРУШЕННЯ ПРАВ ЛЮДИНИ. URL: https://yvu.com.ua/ukrayina-vs-rosiya-yurydychna-borotba (дата звернення 15.04.2023 р.).

«Є можливість звернутися за захистом до Європейського суду з прав людини»: як українцям добитись відшкодування збитків через війну з рф. URL: https://fakty.ua/405560-est-vozmozhnost-obratitsya-za-zacshitoj-v-evropejskij-sud-po-pravam-cheloveka-kak-ukraincam-dobitsya-vozmecsheniya-ubytkov-iz-za-vojny-s-rf (дата звернення 15.04.2023 р.).

Відшкодування збитків, завданих війною, в ЄСПЛ: захмарні очікування чи ефективний міжнародний інструмент притягнення росії до відповідальності? URL: https://www.ilf-ua.com/uk/blog/vidshkoduvannia-zbitkiv-zavdanikh-viinoiu-v-iespl-zakhmarni-ochikuvannia-chi-efektivnii-mizhnarodnii-instrument-pritiagnennia-rosiyi-do-vidpovidalnosti/ (дата звернення 15.04.2023 р.).

УДК 343.85

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ОСОБЛИВОСТІ ВИДАЧІ ОСІБ, ЯКІ ВЧИНИЛИ КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВОПОРУШЕННЯ (ЕКСТРАДИЦІЇ)

Валентина КУЗЬМЕНКО, Анастасія ПІМЕНОВА

У Кримінальному процесуальному кодексі України термінологічна одиниця «екстрадиція» вживається у значенні видачі особи державі, компетентними органами якої ця особа розшукується для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку. Екстрадиція включає офіційний запит про видачу особи, її встановлення на території однієї держави, перевірку обставин, що можуть перешкоджати видачі, а також прийняття рішення за запитом та фактичну передачу такої особи іншій державі, компетентні органи якої звернулися із запитом про видачу [1, ст.541].

Видача особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, відбувається якщо за законом України хоча б за один із злочинів, у зв'язку з якими запитується видача, передбачено покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк не менше одного року або особу засуджено до покарання у виді позбавлення волі і невідбутий строк становить не менше чотирьох місяців.

Виходячи зі змісту статті 574 КПК України, видачі підлягають наступні категорії осіб: обвинувачені (підозрювані) у справах на стадії досудового розслідування; підсудні (засуджені) у справах на стадії судового розгляду або виконання вироку.

У той же час, при формуванні поняття «екстрадиція», законодавець взагалі уникає питання визначення правового статусу особи, інтерпретуючи екстрадицію у якості видачі особи державі, компетентними органами якої ця особа розшукується для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку [2, с.274].

Аналогічні результати дозволяє отримати аналіз міжнародних багатосторонніх та двосторонніх договорів про екстрадицію.

Відповідно до норм статті 2 Європейської конвенції про передачу засуджених осіб 1983 р. особу, засуджену на території однієї держави, може бути передано на територію іншої держави для відбування призначеного їй покарання [3]. Виходячи зі вказаної норми, можемо дійти висновку про те, що передається особа, засуджена за вчинення злочину, відносно вказаної особи ухвалено вирок і рішення за даним вироком є остаточним, тобто в такому разі особа засуджена за вчинення злочину, відносно даної особи ухвалено вирок в державі винесення вироку і ця особа передається для відбуття покарання в державу виконання вироку.

Європейська конвенція про видачу правопорушників 1957 року [4] не дає чіткого визначення про процесуальний статус особи, яка підлягає екстрадиції. Стаття 1 даної конвенції вказує на те, що договірні держави зобов’язуються видавати одна одній всіх осіб, які переслідуються компетентними органами запитуючої держави за вчинення правопорушення або які розшукуються зазначеними органами з метою виконання вироку або постанови про взяття під варту (в деяких перекладах конвенції вказується не постанова про взяття під варту, а рішення про затримання). Згідно з частиною 2 статті 12 Європейської конвенції про видачу правопорушників запит про екстрадицію супроводжується оригіналом або завіреною копією обвинувального вироку чи постанови (вироку) суду, або постанови про негайне затримання чи ордеру на арешт, або іншого розпорядження, яке має таку ж силу і видане відповідно до процедури, передбаченої законодавством запитуючої держави.

Аналіз Типового договору про видачу 1990 року [4] свідчить, що екстрадиція можлива між договірними державами не тільки в цілях виконання вироку, а і з метою ухвали вироку, хоча посилання на ухвалу вироку є обов’язковим не для всіх держав (стаття 1).

Варто зауважити, що зведення екстрадиції до видачі безпідставно звужує ті можливості, які на сьогодні реально має у своєму розпорядженні інститут екстрадиції, оскільки, частіше за все, питаннями видачі екстрадиційна діяльність не вичерпується.

Зокрема, відповідно до ч. 4 ст. 574 КПК України, екстрадиція включає офіційний запит про видачу особи, її встановлення на території однієї держави, перевірку обставин, що можуть перешкоджати видачі, а також прийняття рішення за запитом та фактичну передачу такої особи іншій державі, компетентні органи якої звернулися із запитом про видачу.

Також до процедури екстрадиції входять наступні процесуальні дії: затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення за межами України (стаття 582 КПК України); тимчасовий арешт (стаття 583 КПК України); екстрадиційний арешт (стаття 584 КПК України); екстрадиційна перевірка (стаття 587 КПК України).

Враховуючи викладене, можемо дійти висновку, що екстрадиція відрізняється від видачі і передачі, у першу чергу, за своїм змістом, оскільки включає в себе стадію порушення ініціативи про передачу (видачу) особи; процес прийняття рішення з даного питання компетентними органами двох держав; стадію оскарження прийнятого рішення; власне процес передачі (видачі) особи; легалізацію вироку судом тієї держави, яка прийняла особу тощо.

СПИСОК ЛІТЕРАТУРИ

Кримінальний процесуальний кодекс України від 13.04.2012 р. № 4651-УІ // Голос України від 19.05.2012 р. № 90-91. - [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/4651-17#Text

Максимів Л.В. Деякі аспекти видачі осіб, які вчинили кримінальне правопорушення (екстрадиції) за Кримінальним процесуальним кодексом україни 2012 року // Науково-інформаційний вісник Івано-Франківського університету права імені Короля Данила Галицького №7/2013. С.272-277.

Конвенція про передачу засуджених осіб: Міжнародний документ від 21.03.1983; Рада Європи; ратифіковано Законом N 337/95-ВР від 22.09.95 – [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/994_025#Text

Європейська конвенція про видачу правопорушників: Міжнародний документ від 13.12.1957; Рада Європи; ратифіковано Законом Законом N 43/98-ВР від 16.01.98 – [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/995_033#Text

Резолюція 45/116 Генеральної Асамблеї ООН «Типовий договір про видачу»: Організація Об’єднаних Націй Резолюція, Міжнародний договір, Договір від 14.12.1990 №45/116 - [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://ips.ligazakon.net/document/view/MU90364?ed=1990_12_14

УДК 342.9:351.811.122"364"

Особливості адміністративної відповідальності пішоходів за порушення правил дорожнього руху в період воєнного стану

Ольга Кукшинова, Анастасія ЗАЄЦЬ

У зв'язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України від 28 червня 1996 р. [1], Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 р. [2], Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. [3] в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває й до теперішнього часу. Слід зазначити, що в умовах запровадженого правового режиму воєнного стану, порядок дорожнього руху в Україні став відрізняться від встановлених правил для мирного часу.

Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров'я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища є Закон України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 р. [4]. Зазначений Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов'язки і відповідальність суб'єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об'єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання. Окрім того, в Україні діють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України 10 жовтня 2001 р. [5], які відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин. Згідно п. 1.10 Правил дорожнього руху учасник дорожнього руху - особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному. Пішохід – це особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в кріслах колісних без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу коляску чи крісло колісне.

Незважаючи на те, що на період дії воєнного стану Правила дорожнього руху ніхто не скасовував, учасники дорожнього руху якщо не повністю, то частково забули про правила руху на дорозі, які існували до введення воєнного стану, свідомо ігноруючи та нехтуючи ними. Окрім того, слід зазначити, що Правил дорожнього руху в умовах війни дотримуються не всі його учасники, особливо це стосується пішоходів, які порушуючи правила дорожнього руху, своїми діями створюють аварійні ситуації, що спричиняє дорожньо-транспортні пригоди та інше. Згідно зі статистикою останнім часом в Україні значна кількість дорожньо-транспортних пригод відбувається внаслідок низької дисципліни учасників дорожнього руху, особливо пішоходів. Причинами цього явища є те, що практика притягнення до адміністративної відповідальності пішоходів за порушення правил дорожнього руху є недосконалою й неефективною, особливо в період воєнного стану. Одним з ефективних механізмів підвищення безпеки дорожнього руху в Україні може бути вдосконалення адміністративної практики щодо притягнення до відповідальності учасників дорожнього руху, які своєю поведінкою часто створюють на дорогах конфліктні й аварійні ситуації [6, с. 151].

Основним нормативно-правовим актом, який передбачає адміністративну відповідальність є Кодекс України про адміністративні правопорушення від 7 грудня 1984 р. (далі – КУпАП) [7], що містить перелік складів адміністративних проступків, які посягають на безпеку дорожнього руху. Адміністративна відповідальність пішоходів за порушення правил дорожнього руху регламентується ч.1,3,4 ст. 127 КУпАП «Порушення правил дорожнього руху пішоходами, велосипедистами та особами, які керують гужовим транспортом, і погоничами тварин». Зокрема, непокора пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху, перехід ними проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконання інших правил дорожнього руху, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п’ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (255 грн.). Ті самі дії, вчинені особами які перебувають у стані сп'яніння, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (680 грн.). А ч. 4 ст. 127 КУпАП закріплено, що непокора пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху, перехід ними проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконання інших правил дорожнього руху що спричинили створення аварійної обстановки, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п’ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн.) або громадські роботи на строк від двадцяти до сорока годин.

Як бачимо, залежно від виду правопорушення та ступеня його небезпечності, законодавством встановлено для пішоходів за порушення правил дорожнього руху різні види адміністративної відповідальності, в тому числі й призначення громадських робіт. Але, слід звернути увагу на те, що на практиці як у мирний час, так і у період воєнного стану, відсутній механізм притягнення пішоходів до адміністративної відповідальності, на відміну від таких учасників дорожнього руху як водії. Про проблеми дотримання пішоходами правил дорожнього руху свідчать не тільки статистичні дані, а й численні коментарі на автомобільних форумах та на інших інформаційних ресурсах, де обговорюються питання безпеки дорожнього руху. Значна частина цих коментарів належить автомобілістам, які вважають несправедливою і невиправданою практику притягнення (не притягнення) до адміністративної відповідальності пішоходів, які порушують правила дорожнього руху. На думку багатьох автомобілістів така практика нівелює зміст і призначення ст. 127 КУпАП, якою визначені конкретні санкції за порушення пішоходами Правил дорожнього руху.

Таким чином, з метою удосконалення чинного законодавства, щодо адміністративної відповідальності пішоходів за порушення Правил дорожнього руху, необхідно: по-перше, внести зміни до ст. 127 КУпАП стосовно підвищення розміру штрафу, тому що, на нашу думку, штраф в розмірі 255 грн. за непокору пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху, перехід ними проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконання інших правил дорожнього руху, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п’ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян не виконує своєї виховної мети; по-друге, доповнити ч. 1 ст. 127 КУпАП передбачивши відповідальність пішоходів за пересування у темну пору доби чи в умовах недостатньої видимості без використання світлоповертальних елементів (стрічок, наклейок, жилетів тощо) або без перебування в одязі, який має світлоповертальні елементи (Проект Закону про внесення змін до ст. 127 КУпАП щодо відповідальності пішоходів за пересування у темну пору доби чи в умовах недостатньої видимості без використання світлоповертальних елементів було зареєстровано 12.04.2023 р. №9203); по-третє, за ті самі дії, вчинені пішоходами які перебувають у стані сп'яніння, передбачено накладення штрафу в розмірі 680 грн., що на нашу думку, також не виконує виховної функції, так як пішоходи своєю поведінкою часто створюють на дорогах конфліктні та аварійні ситуації, що нерідко закінчуються дорожньо-транспортними пригодами (наприклад, за порушення Правил дорожнього руху водіями, які перебувають у стані сп’яніння передбачено накладення штрафу у розмірі 17000 грн.);

Література:

1. Конституція України: Закон України від 28.06.1996 р. №254к/96-ВР. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/254%D0%BA/96-%D0%B2%D1%80#Text.

2. Про правовий режим воєнного стану: Закон України від 12.05.2015 р. №389-VIII. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/389-19#Text.

3. Про введення воєнного стану в Україні: Указ Президента України від 24 лютого 2022 р. №64/2022. URL: https://www.president.gov.ua/documents/642022-41397.

4. Про дорожній рух: Закон України від 30 червня 1993 р. №3353-XII. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3353-12#Text.

5. Про затвердження Правил дорожнього руху: Постанова Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1306-2001-%D0%BF#Text.

6. Кукшинова О.О. Особливості адміністративної відповідальності пішоходів за порушення правил дорожнього руху. Митна справа. 2014. №3(2). С. 150–156.

7. Кодекс України про адміністративні правопорушення: Закон України від 7 грудня 1984 р. №8073-Х. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/80731-10#Text.

УДК 340.132

ПРОБЛЕМИ ЛЕГІТИМНОСТІ В РАМКАХ АНТРОПОЛОГІЧНОЇ РАЦІОНАЛЬНОСТІ

Володимир КУЛІЧЕНКО

На сучасному етапі розвитку демократичного права при визначенні його раціональних характеристик доводиться стикатися з проблемою оптимізації «інтегрального балансу» між такими аспектами легітимності права, як визнання пріоритетного правового статусу людини, відповідальність і адміністративний ресурс держави в плані реалізації такого статусу, рівень розвитку самоорганізації та правосвідомості в суспільстві,, потенційні наслідки людської діяльності (в нормативно-правових рамках здійснення суб'єктивної волі), на стан соціального та екологічного рівноваги та ін.

Отже, теоретико-методологічні труднощі, з якими стикаються дослідники при вивченні змін, що відбуваються в сучасній правовій дійсності, вказують на необхідність залучити для осягнення природи права філософсько-антропологічні та соціокультурні знання, створити філософсько-антропологічну концепцію права.

Основні конструкти даної концепції можна сформулювати у вигляді наступних тез:

1. Для сучасного етапу розвитку цивілізації характерно, прагнення нав'язати світовій спільноті західний варіант розуміння права як найвище досягнення загальнолюдської культури. Проте в умовах становлення інформаційного суспільства абсолютизація формальної свободи особистості, переважання раціоналізму і індивідуалізму зводять право до рівня машини, що виробляє однакові форми з досить різноманітного матеріалу людського поведінки. Високо раціональне «технічне» право, придатне для рішення вузько прагматичний завдань, перетворюється на перешкоду соціальному творчості людини, стає неефективним і навіть шкідливим для і вільного і справедливого взаємодії людей, не відповідає тенденціям поступального розвитку світової спільноти.

2. Падіння авторитету позитивного, Отдифференціювати права, звернення до влади як найкращому способу вирішення соціальних проблем не є випадковими витратами, а є прояв глибокого кризи позитивного права, що виникло в результаті технологічних модифікацій правової дійсності. Вихід з кризи вимагає формулювання нової світоглядної парадигми права, корінного перегляду правових критеріїв оцінки вузлових світових проблем, що можливо лише в рамках нової соціокультурної концепції права через звернення до сучасної філософсько-антропологічної проблематики.

3. Філософсько-антропологічне дослідження легітимності права у всій багатогранності його проявів в соціокультурній реальності може бути реалізовано на основі методологічного синтезу ряду принципів і методів, взаємопов'язаних і взаємодоповнюючих один одного: антропологічного, культурологічного, психологічного, феноменологічного, компаративістського та інших. Тільки в результаті
застосування методології синтезного дослідження можна зрозуміти, що право є один з результатів взаємодії людини як трансгресивної
особистості, яка прагне до розширення кордонів своєї антропосферою, і
суспільства як саморозвиває соціокультурної системи, що прагне
підтримувати соціальний порядок і стабільність. Право з'являється

4. Філософсько-антропологічний підхід, як синтезоване інтеграційне дослідження, дозволяє зрозуміти, що право є складне системне утворення, що складається з трьох об'єктивно існуючих форм правової реальності: правових ідей, правових норм, правовідносин. Даний підхід "до трактування права висуває як його сутнісної характеристики не норми права, а правові ідеї, що відображають соціокультурні параметри права, що сприяє розумінню його як культурно схвалюваної певною спільнотою системи правових ідей і уявлень, об'єктивувати в нормах права, які наділяють суб'єктів взаємними правомочностями і обов'язками, і реалізованих у правовідносинах.

5. Для еволюції права як соціокультурного явища характерна певна циклічність, яка проявляється, з одного боку, у поверненні права на шлях саморозвитку та саморегуляції, безпосередньо не пов'язаний з державним регулюванням, і з іншого - у відродженні права як духовного феномену, обумовленого особливостями розвитку соціокультурної реальності. Виділяються три основних історичних типу права - звичайне, позитивне, постпозитивне, кожен з яких характеризується специфікою механізмів виникнення і формування, особливостями взаємодії з соціумом і його різними соціальними інститутами. Проте дані історичні типи права - не просто певні етапи правової еволюції, а такі системи нормативного регулювання, які, будучи соціокультурними феноменами, можуть існувати одночасно, взаємно доповнюючи та збагачуючи один одного. При цьому постпозитивного праву властиві, хоча і на іншому рівні, найбільш значущі риси і ознаки звичаєвого права: недержавне правообразоване, внутрішні санкції правовідносин та інші.

6. Еволюція права як соціокультурного феномену детермінована внутрішніми закономірностями розвитку соціокультурного світу. У силу цього право вбудовано в соціально-культурну систему нормативного регулювання і для нього характерно не абстрактно-ідеальне, а конкретне буття. Правові цінності не є абсолютними і самодостатніми, а становлять невід'ємну частину загальної системи ієрархічно організованих соціальних цінностей суспільства, яка одержує від них своє функціональне значення і конкретний зміст. У цьому сенсі право є область ціннісних відносин, що динамічно співіснують з моральними, релігійними, етичними та іншими духовно-культурними суспільними відносинами.

УДК 339.5:656.6

РЕЗУЛЬТАТИ УКРАЇНСЬКОГО ЕКСПОРТУ АГРОПРОДУКЦІЇ В РАМКАХ «ЗЕРНОВОГО КОРИДОРУ»

Юлія КУРУДЖИ

Ініціатива з безпечного транспортування зерна та харчових продуктів з українських портів, також відома як Чорноморська зернова ініціатива («зернова угода», «зерновий коридор») була підписана 22 липня 2022 р. у Стамбулі Україною, Туреччиною та ООН. Угода стосується розблокування портів та вивезення українського зерна.

Окремо зауважимо, що підписана Україною, ООН та Туреччиною Ініціатива про безпечне транспортування зерна та продуктів харчування не передбачає жодних обмежень щодо напрямків експорту.

Підписання угоди призвело до того, що з моменту виходу першого судна з українським продовольством і до початку вересня 2022 р. було експортовано 2,37 млн. т агропродукції (102 судна). Зокрема, в країни Азії відправлено 54 судна з 1,04 млн. т, в Європу – 32 судна з 0,85 млн. т, а в Африку – 16 суден з 0,47 млн. тонн агропродукції. Якщо говорити про Африку, то в Єгипет було відправлено 8 суден (192 тис. т зерна), Судан – 3 судна (115 тис. т), Кенію – 1 судно (50 тис. т), Алжир – 1 судно (44 тис. т), Сомалі – 1 судно (29 тис. т), Джибуті – 1 судно (23 тис. т) та Лівію – 1 судно (16,5 тис. т) [1].

За даними на початок квітня 2023 р. головним отримувачем українського продовольства став Китай. Причому темпи експорту в Піднебесну перевищили довоєнні. У рамках дії «зернової угоди» в березні 2023 р. з України до Китаю відправили рекордну кількість суден – 25. Загальний обсяг українського продовольства на них становив 1,2 млн. т. Для порівняння: з початку 2023 р. морем відправили 9,6 млн. т вантажів, з яких 3,1 млн. т – у Китай [2].

Таким чином, за час дії «зернової угоди» Китай перетворився на основного покупця українського збіжжя, прийнявши майже третину від загальних 26 млн. т вантажів, що транспортуються морським коридором. Більшість цих вантажів – зерно та кукурудза. Нинішні обсяги постачання зерна чи не найвищі в історії українсько-китайської аграрної торгівлі і, ймовірно, перевершать рекордний для двох країн 2021 рік. Тоді Китай купив на світових ринках 28 млн. т кукурудзи, близько 7 млн. т з яких надійшли з України.

Українське зерно, яке йде в Китай, через військові ризики торгується із значним дисконтом. Травневі ф’ючерси на кукурудзу на Чиказькій біржі торгуються по $249 за тонну, а закупівельні ціни в Україні в березні становили $198-202 за тонну з доставкою в порти Чорного моря [2].

Аналіз показує, що ці затримки суттєво не вплинули на обсяг експорту. Він був стабільним і навіть дещо зростав з листопада 2022 р., коли Росію тимчасово вилучали з тристоронньої угоди. Одне з пояснень – поступове зростання з жовтня середньої місткості суден.

За даними [3] основними компаніями – експортерами через зерновий коридор були Kernel, МХП, АДМ Юкрейн, Нібулон, Вайтерра Україна.

Заблоковані порти закрили для Kernel можливість відправляти 99% експорту. У перші місяці війни компанія переорієнтувала міжнародні відвантаження на залізницю, автотранспорт і річку. Зміна логістики змусила міняти «агропортфель»: зменшились площі під кукурудзою, збільшились частки соняшнику, рапсу і сої. Kernel – найбільший експортер зернового коридору з часткою близько 10%.

Після початку вторгнення мультинаціональні компанії зупинили роботу в Україні і почали евакуацію персоналу. Cargill вивезла в Румунію своїх співробітників і частину штату українського партнера TIS. Американській корпорації належить 51% у зерновому терміналі Neptune у порту Південний. Cargill, Louis Dreyfus і ADМ були серед перших, хто в березні переорієнтував експорт українського збіжжя на залізницю й автотранспорт. «Зерновий коридор» дозволив повернутися до системної роботи у портах Одеси. За серпень-жовтень 2022 р. сумарно ADM, «Вайтерра Україна», Cargill, COFCO та Louis Dreyfus вивезли морським шляхом понад 889000 т.

Блокада Миколаївського порту коштувала «Нібулону» 88% експорту у березні-серпні 2022 р. За воєнний рік експорт групи скоротився майже втричі. Постраждало виробництво, логістика та експортні можливості. На тимчасово окупованих територіях залишилось активів на $92 млн., а 40% співробітників не можуть працювати через війну. Через бойові дії агрохолдинг перестав використовувати річковий флот, при цьому наземні маршрути збільшили логістичні витрати в 10-40 разів. Розв’язати частину логістичних проблем «Нібулону» має побудований під час війни зерновий термінал в Ізмаїлі, біля кордону з Румунією.

На рис. 1 представлені компанії – найбільші експортери через зерновий коридор за серпень-вересень 2022 р.

Рисунок 1 – Найбільші експортери через зерновий коридор,

серпень-вересень 2022 р., тис. т

Джерело: розроблено автором з використанням [3]

Наразі незважаючи на надзвичайно низькі ціни на українське продовольство і те, що основним бенефіціаром зернової угоди став Китай, варіантів для маневру в України небагато.

По-перше, коридор залишається ключовим для експорту продовольства, на нього припадають близько 60% продажів українських товарів за кордон. До 1 млн. т вантажів на місяць ідуть через дунайські порти, решта доставляються залізничним та автомобільним транспортом.

По-друге, росіяни постійно саботують роботу «зернового коридору»: свідомо сповільнюють терміни інспекцій, регулярно вимагають нерегламентовану документацію, відмовляються працювати в робочий час і шукають інші необґрунтовані приводи для зупинки інспектування. Через це штучно утворюється черга.

Список використаних джерел:

Міністерство інфраструктури інформує щодо географії експорту в рамках «зернової ініціативи». URL: https://mtu.gov.ua/news/33681.html.

Усе на Схід: як Китай підкорив собі «зерновий коридор». URL: https://www.epravda.com.ua/weeklycharts/2023/04/4/698727/.

50 головних експортерів України 2022. URL: https://forbes.ua/ratings/50-naybilshikh-eksporteriv-ukraini-2022-02032023-12098.

УДК 517.925

НЕОБХІДНІ ТА ДОСТАТНІ УМОВИ ІСНУВАННЯ ОДНОГО КЛАСУ РОЗВ’ЯЗКІВ ДИФЕРЕНЦІАЛЬНОГО РІВНЯННЯ ДРУГОГО ПОРЯДКУ З ШВИДКО ЗРОСТАЮЧОЮ НЕЛІНІЙНІСТЮ

Людмила Кусік

Розглядаємо диференціальне рівняння

(1)

де є неперервною функцією, , - односторонній окіл і є або або . Будемо вважати, що числа, задані формулою

задовольняють нерівностям

(2)

(3)

Означення 1. Розв’язок рівняння (1), що визначений на проміжку , називаємо - розв’язком , де , якщо виконані наступні умови

,

Означення 2. Ми говоримо, що функція задовольняє умову для , якщо існує число , неперервна функція і двічі неперервно диференційована функція , що задовольняє умови

такі, що для довільних неперервно диференційовних функцій , для яких

має місце зображення

Тут за допомогою класу , досліджуємо існування - розв’язків диференціального рівняння (1) у випадку, коли .

Клас є розширенням класу функцій класу , що був введений в роботі [1].

Означення 3. Клас складається з вимірних, неспадаючих і неперервних справа функцій для кожній з яких існує вимірна функція що є доповнюючей для функції, така що

Якщо визначити допоміжні функції наступним чином

, ,

.

то можна сформулювати наступні теореми.

Теорема 1. Нехай і функція задовольняє умову . Тоді для існування - розв’язків диференціального рівняння (1) необхідно поряд з виконанням умов (2), (3)

,	(4)

(5)

.	(6)

Більш того, кожний такий розв’язок можна подати у виді

Зауваження. Асимптотичні зображення - розв’язків диференціального рівняння (1) можна записати явно:

.

Теорема 2. Нехай і функція задовольняє умову , виконано умови (4)-(6), а також

Тоді:

1) якщо і існує (скінченна або рівна ) границя

, (7),

то диференціальне рівняння (1) має однопараметрічну сім’ю розв’язків з асимптотичними зображеннями

(8)

2) якщо і існують (скінченні або рівні ) границі

також	,

то у кожному з випадків: , , або диференціальне рівняння (1) має хоча б один розв’язок з асимптотичними зображеннями

(9)

причому у випадку , існує двопараметрічна сім’я розв’язків з асимптотичними зображеннями (9).

Література:

Bingham N.H., Goldic C.M., Teugels J.L.Regular variation. Encyclopedia of mathematics and its applications. Cambridge University Press. 1987. 494 p.

УДК 354.004

ЦИФРОВІЗАЦІЯ ЯК СТУПІНЬ РОЗВИТКУ СФЕРИ РЕАЛІЗАЦІЇ ПУБЛІЧНИХ ПОСЛУГ ОРГАНАМИ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ

Людмила КУШНІР, Ірина МОСКВІЧЕНКО, Вікторія СТАДНІК

Цифровізація тотально проникає у різні сфери людської діяльності, формуючи нові можливості та умови для правового, політичного, економічного, соціального, культурного та іншого розвитку людства. Інформація та інформаційні технології, стимулюючи позитивні та корисні зміни в суспільстві, формують потребу у виробленні нових поглядів та у глибокому науковому переосмисленні можливостей використання віртуального середовища.

Сектор державного управління та публічного адміністрування не залишається осторонь цифровізації, яка покликана підвищити ефективність управлінської діяльності крізь призму державних та муніципальних послуг, що надаються населенню в електронній формі.

В даний час державне управління поступово перетворюється на комунікаційний майданчик (трансформується у публічне управління), в межах якого представники державних інститутів та організованого суспільства спільно формують та ухвалюють політичні рішення, а також відбувається втрата корпоративного статусу, поступове розчинення інституту державної служби у середовищі напівдержавних (агентств) і недержавних інститутів (приватних і громадських), які за законом або договором виконують певні публічні функції.

Перспективи сталого розвитку пов'язані із забезпеченням збалансованого і ефективного функціонування механізмів публічного управління на всіх рівнях в динамічно змінних умовах цифровізації всіх соціально-економічних процесів. Одним з ефективних засобів підвищення ефективності публічного управління в таких умовах є впровадження електронного управління та його інструментів (електронний документообіг, надання державних та муніципальних послуг в електронному вигляді, електронні петиції тощо) у діяльність органів громадського управління. Особливо актуальні ці питання для місцевих органів влади.

Цифровізацію запропоновано розглядати як частину процесу суспільного розвитку, зумовленого появою нових взаємозв'язків між галузями та сферами людської діяльності у зв'язку з використанням цифрової інформації та застосуванням інформаційних технологій.

Отже, збалансована та достовірна оцінка ефективності цифровізації публічного сектора з можливістю адаптації до різних рівнів управління є необхідною складовою успішного розвитку цифровізації державного управління.

Ступінь розвитку сфери надання державних послуг є ключовим показником щодо якості публічного управління. Це зумовлено тим, що ефективній державі, яка у своїй діяльності є відповідальною перед громадянським суспільством, у сучасних умовах просто неможливо обійтися без налагодженої системи надання державних послуг. І важливими факторами в цьому процесі мають бути інноваційна складова та інформаційна відкритість управління. На сучасному етапі реформування та вдосконалення державного та муніципального управління найбільш актуальним та пріоритетним напрямом є всеохоплююче впровадження та використання інформаційно-телекомунікаційних технологій.

Переведення управлінських функцій в інформаційне середовище в результаті реалізації концепції «електронного уряду» дозволить владним структурам активно взаємодіяти з іншими відомствами та набагато швидше та ефективніше вирішувати не лише поточні оперативні завдання, а й втілювати в життя довгострокові програми та проекти у різних галузях економіки та соціальної сфери, максимально використовуючи весь спектр можливостей, які стануть доступні в результаті інформатизації державного та муніципального управління.

Електронне врядування – це електронне надання урядової інформації та послуг 24 години на день, сім днів на тиждень.

Також слід зазначити, що нині багато відомств на регіональному рівні мають різний рівень інформатизації. Рівень так званої інформаційної нерівності зростає разом з динамічним розвитком інфокомунікаційних технологій. Швидкий прогрес у сфері інформатизації загострює та посилює інформаційну нерівність. Незважаючи на досить високі темпи розвитку інформаційних та комунікаційних технологій, рівень підготовленості регіонів та муніципалітетів до «електронного уряду» різниться. Звідси випливає, що провідну роль у подоланні подібної нерівності мають відіграти регіональні та муніципальні програми інформатизації, безперервного навчання, а також розробка методології впровадження систем електронного уряду та електронного документообігу, що ґрунтується на стандартах менеджменту якості, принципах прозорості, зворотного зв'язку та можливості оцінки результатів.

Електронне врядування підвищило ефективність і прозорість діяльності Уряду, посилило діалог з громадянами. За Індексом розвитку електронного уряду (EGDI) у 2022р. Україна посіла 46 місце серед 193 країн світу і увійшла до групи держав з досить високим рівнем розвитку електронного врядування [1].

Інтеграція до Єдиного цифрового ринку є пріоритетом у рамках галузевої інтеграції, за яким Україна поступово наближає свої правила до європейських щодо електронної ідентифікації, е-платежів і розрахунків, кібербезпеки, захисту персональних даних тощо.

Більшість вітчизняних теоретиків та практиків виділяють три види взаємовідносин у системі електронного врядування: G2C (government to citizen) - "уряд - громадяни", G2B (government to business) "уряд - бізнес" і G2G (government to government) "уряд – уряд" [2]. Іноземні науковці виділяють ще декілька моделей е-врядування. Зокрема, науковець Ч. Фанг виокремлює окрім трьох вище перерахованих ще такі моделі, як C2G (сitizen-to-government) – «громадяни-уряд»; B2G (business-to-government) – бізнес для уряду; G2N (government-to-nonprofit) – уряд - неурядові організації; N2G (nonprofit-to-government) – неурядові організації - уряд; G2E (government-to-employee) уряд-державні службовці [3].

Таким чином, зміст електронного врядування характеризує багато факторів, таких як відкритість роботи, часова та просторова незалежність, орієнтація на потреби споживачів, зниження рівня бюрократизації, активна взаємодія різних рівнів влади між собою та з громадськістю.

Список літератури:

1. E-Government Survey 2022. The Future of Digital Government. – UN. URL: https://desapublications.un.org/sites/default/files/ publications/2022-09/Annexes%2B%20cover.pdf (дата звернення: 09.04.2023).

2. Жекало Г. І., Заяць М. Я., Вакун О. В. Сутність та зміст електронного урядування: концептуальний вимір. Електронний журнал «Державне управління: удосконалення та розвиток». 2020. № 8. – URL: http://www.dy.nayka.com.ua/?op=1&z=1716 (дата звернення: 10.04.2023).

3. Fang Z. E-Government in digital era: concept, practice, and development. International Journal of The Computer, The Internet and Management, Vol. 10, No.2, 2002, p. 1-22

УДК 303.446.4 (469) (1910-1970)

ПОРТУГАЛІЯ 1910 - 1970-ТІ - ВІД РЕСПУБЛІКИ ДО ДИКТАТУРИ

Галина КЯЗИМОВА

В умовах безпрецедентної війни, яку Росія розв'язала проти України світ задає собі нагальне питання: які умови могли стати підґрунтям для цього амбіціозного безглуздя? Термін «путінська диктатура» заполонив шпальти газет, тож явище диктатури знову стало актуальним поняттям ХХІ століття. У зв'язку з цим виникає проблема аналізу базових та специфічних рис та причин зародження та снування цього явища, можливих державно-політичних перспектив та впливу на світові процеси.

Отже, «диктатура», тобто, режим влади однієї особи або групи осіб, не обмежений нормами закону, а репресивні заходи стають нормою життя — загально відомі риси. В той же час історія свідчить, що форма диктатури залежить від багатьох обставин функціонування суспільства, його економічного та політичного стану, менталітету, тощо.

ХХ століття породило диктаторські режими в СРСР, Німеччині, Італії, Іспанії, Португалії, Північної Кореї, деяких країнах Африки. Всі вони мають як загальні, так й індивідуальні риси. Найбільш тривалим на сьогодні за різними оцінками вчених постає диктаторський режим Антоніо Салазара у Португалії. За сорок років правління перед урядом Салазара поставали різні економічні, політичні та соціальні проблеми, непрості зовнішньополітичні виклики, але режим залишався життєздатним. Суттєвою складовою режиму стали ідеологічні засади, які Антоніо Салазар активно впроваджував у життя. Спробуємо розкрити найголовніші.

У 1920-х Португалія була однією з найбідніших країн Європи. Внаслідок економічного безладу та політичного хаосу, владу захопили військові, які у 1928 році запросили на посаду міністра фінансів університетського професора-економіста відомого своїми консервативними поглядами Антоніо ді Олівейра Салазара, якому вдалося різко скоротити бюджетні витрати, почати боротьбу проти корупції та швидко домогтися фінансової стабілізації. «Я дуже добре знаю, чого я хочу та куди йду» — говорив він. [1]. Португалія стала поступово виходити з економічної кризи, виплатила зовнішній борг і перемогла інфляцію. «Його постать влаштовувала промислових магнатів, влаштовувала аристократію і простий люд, підходила для армії і духовенства. Потім він сказав: я не граю в політику, я працюю в уряді», — пояснював успіх Салазара португальський політолог Жейме Пінту. [2]. За п'ять років Португалія, яка раніше купувала хліб за кордоном, уже експортувала свою пшеницю.

У 1932 році Салазар став прем'єр-міністром. У 1933 році була прийнята нова конституція Португалії, яка давала йому, як прем'єру, практично необмежені права, що призвело до встановлення правого авторитарного режиму в країні. Безумовно, фундаментом названих та подальших змін були ідеологічні складові, серед яких можна відокремити декілька напрямків. По-перше, курс на «Естадо Ново» – «Нову Державу» – в основі якого була християнська соціальна доктрина про єдність, корпоративність християнського світу. Її оголосив у кінці XIX століття Папа Леон XIII. Це була свого роду відповідь на теорію класової боротьби та неминучості пролетарської революції, яку розробив Карл Маркс. Церква давала своє бачення розвитку справедливої взаємодії робітників і роботодавців. У корпоративній державі місце політичних партій та профспілок мали займати міжкласові галузеві об'єднання. Головне завдання яких — не помінятися місцями, а в симбіозі працювати на результат. У той же час у державі розпускалися усі політичні організації, тож єдиною правлячою партією став Національний союз, який вважався загальнонаціональним рухом. Значну роль в управлінні відігравали військові та таємна поліція PIDE. За приблизними підрахунками, за сорок років диктатури жертвами політичних репресій стало близько 30 тисяч осіб. Це набагато менше, ніж за режиму правих в Іспанії, Німеччині та Італії, тому правління Салазара іноді називають м'якою диктатурою. [3].

Концепцію «Нової держави» було закріплено також Колоніальною хартією 1933 року, а потім ще й Конституцією країни. Страйки підпадали під заборону, але в той же час, робітники мали право на щорічні відпустки, оплачувані роботодавцем, та один вихідний день на тиждень. При цьому, на відміну від гітлерівської Німеччини або сталінського СРСР, у Португалії не робилась ставка на модернізацію та індустріалізацію, бо сам професор постійно та наполегливо відкреслювався від диктатур тоталітарного типу, не ховаючи свого антилібералізму та антикомунізму.

Другим, не менш важливим вектором уваги А.Салазара було повернення до героїчного минулого – «старого порядку», підкреслюючи цінність трьох понять: родини, батьківщини та Бога. Патріархальна родина, що сповідує християнські цінності — це запорука стабільного та морально здорового суспільства. Це було органічно сприйнято ще й тому, що Португалія – аграрна країна, а саме селянство завжди було носіями національних цінностей, а саме – родина це сила, це мала церква. Для виховання любові до батьківщини активно використовувався так званий лузотропікалізм, який пропагував думку, що Лузитанія (тобто латиною Португалія) – це держава історично найуспішніших європейських колонізаторів, які на відміну від англійців чи французів, ставилися до народів колоній без презирства, з повагою, бо вони «такі ж самі люди». «Лузотропікалізм» давав відчуття правоти такої позиції. Загалом ідея своєї унікальності завжди була популярна в португальському суспільстві та за часи Салазара історія країни подавалася як приклад наполегливої боротьби невеликої нації за збереження своєї ідентичності перед обличчям небезпек, історія пасіонарного народу, який створив величезну морську колоніальну імперію, де «ніколи не заходило сонце». [4].

«Духовні скрепи» португальців та релігії були третім «китом» у тріаді ідеологічних цінностей. Сам Салазар ставився до католицької церкви досить прихильно: підкреслював унікальний характер розвитку своєї країни, наго- лошував на тому, що Португалія мала для релігійності родючий ґрунт. «Демократія, — заявляв він на одному з виступів у місті Порто, — має бути гармонізована католицизмом». На тлі повальної не писемності (40% населення), рівень релігійності був просто вражаючим. У «Зверненні до католиків» він писав: «Сьогоднішній Португалії необхідно створити для славетної завтрашньої Португалії сильну, освічену, морально працюючу та прогресивну Португалію. Чи треба для цього нам СИЛЬНО любити країну? Так, любити свою країну треба завжди. Так, як сильно ми любимо нашу мати, давайте любити нашу країну, нашу спільну велику мати» — тобто католик має бути добрим сином для рідної мати та для батьківщини. [5].

Більшість істориків, які вивчають правління Салазара, небезпідставно характеризують його режим, як диктатуру. В той же час ми бачимо, що анархічна республіканська ера 1910-1926 років призвела до того, що і армія, і церква, і монархісти, і аристократи, і політики правого толку вважали режим Салазара і його державні та ідеологічні цінності кращими, ніж режими попередніх республіканських урядів. Згодом, режим Салазара став підтримувати середній клас, особливо консервативне селянство.

Створюється враження, що важливим фактором тривалості правління Салазара була згорнута демократія, за якої не було досягнуто особливих економічних та соціальних перемог. Хоча панувала ідеологія, яка прищеплювала португальцям вищевказані морально-етичні цінності.

Режим Салазара безумовно був одним з авторитарних форм правління, які сформувалися в Західній Європі у 20-30 роки. Однак, він не мав рис націоналізму, расової дискримінації та ненависті до власного народу. У 2007 році Португалія провела національне опитування «Великі португальці» та більш 40% опитуваних назвали його видатним португальцем усіх часів. В той же час опитування Інституту соціальних досліджень у Лісабоні засвідчили, що 70% громадян оцінюють диктатуру A.Салазара негативно. [6].

Джерела та література:

htths://www.defesa.qov.pt

Portugal: A Companion Histori, 1998.

https:// t.me/korrespondendentnet

Proenca R. Acerca do integralismo lusitano. Lisboa, 1964, p.

Fugueiredo A. de. Op, cit., p. 29, 30.

htths://withportuqal.com/bloq/era-of-salazar

УДК 536.71:629.426

УДОСКОНАЛЕННЯ ТЕРМОДИНАМІЧНОГО ЦИКЛУ ГАЗОТУРБІННИХ УСТАНОВОК ВЕЛИКОЇ ПОТУЖНОСТІ

Георгій ЛАВРЕНЧЕНКО, Олексій СЛИНЬКО, Артем БОЙЧУК, Сергій КОЗЛОВСЬКИЙ, Віталій ГАЛКІН

Недоліком сучасних газотурбінних установок є низький дійсний коефіцієнт корисної дії, що призводить до великої витрати палива, обмеженості їх використання. Головним складовим дійсного коефіцієнта корисної дії є термодинамічний коефіцієнт корисної дії, який у газотурбінних установок дуже низький (не перевищує 40%), тому пропонується спосіб його підвищення. Пропонований спосіб здійснення термодинамічного циклу газотурбінної установки дозволяє суттєво підвищити його термічний коефіцієнт корисної дії та потужність установки при меншій витраті палива; підвищити моторесурс газової турбіни.

Газотурбінні установки (ГТУ) в порівнянні з двигунами внутрішнього згоряння і паротурбінними установками мають переваги: конструктивну простоту, мобільність при пуску і зупинці, менші масо-габаритні показники при однаковій з ними потужності, легкість нарощування необхідної потужності установки, тощо. Тому газотурбінні установки використовуються в тих випадках коли необхідно забезпечити мобільність установки (пуск/зупинка) і велику потужність. Такими установками, в яких зараз часто використовуються ГТУ, є приводи компресорів газоперекачуючих станцій магістральних газопроводів, головні двигуни суднових і корабельних установок, головні двигуни мобільних електростанцій, енергетичних установок танків, тощо. Зокрема в якості головної енергетичної установки танків типу Abrams використовується газотурбіна установка потужністю 1500 к.с. (1104 кВт). В основі роботи таких установок лежить термодинамічний цикл простої ГТУ відкритого типу. Головним недоліком такого циклу є низький термічний коефіцієнт корисної дії (ТККД), що обумовлюється близькістю питомих робіт компресора і турбіни, та невеликою різницею температур холодного і гарячого джерел теплоти. В монографії [1] запропоновано багато способів удосконалення термодинамічного циклу простої ГТУ відкритого типу, які дозволяють суттєво підвищити економічність і потужність ГТУ. Не всі наведені в удосконалення термодинамічного циклу ГТУ можуть бути використані в такому специфічному продукту Людства, як танк, але самі прості і достатньо ефективні цілком можуть бути використанні. Область використання удосконалень термодинамічного циклу ГТУ, досліджених, суттєво розширилась після розробки нами циклу отримання холоду за допомогою утилізаційної комбінованої енергохолодильної установки (УКЕХУ). Так в цій роботі встановлено, що використовуючи в якості гарячого джерела воду (tводи=126ºС), яка охолоджує двигун SDR-8 фірми «Зульцер», потужністю Ne=1250 кВт, можна, використовуючи в якості робочого тіла холодоагент R134a та розширюючи його пару в силовій турбіні установки до стану насичення, можна отримувати 1136 кВт холоду, температура якого мінус 26,4ºС, витрачаючи при цьому додаткову потужність всього лиш 224 кВт. Холодильний коефіцієнт установки – 5,1. Розширюючи пару в турбіні до гранично допустимої вологості (14%), можна отримувати 1582 кВт такого холоду, витрачаючи додатково потужність 346 кВт. Холодильний коефіцієнт установки при цьому дорівнює 4,7.

Газотурбіні установки – перспективний тип енергетичних установок. Вони поєднують переваги паротурбінних установок (безперервність здійснення робочого процесу перетворення теплової енергії в механічну, і велику годинникову витрату робочого тіла – потужність). Крім того, вони позбавлені недоліків двигунів внутрішнього згоряння (відсутності кривошипно-шатунного механізму) та ПТУ (відсутності масивного парового котла з великою втратою теплоти згоряння палива). Проте, головним недоліком ГТУ є порівнянність питомих робіт компресора і турбіни. Для зменшення цього недоліку необхідно значно підвищувати температуру газів перед турбіною, але це значно ускладнює її конструкцію, підвищує її вартість і зменшує моторесурс. Це можна подолати удосконаливши термодинамічний цикл ГТУ шляхом попереднього охолодження повітря, яке всмоктується і стискується компресором та з розширенням газів в турбіні до тиску нижче атмосферного. Підставою цього способу підвищення ефективності простих відкритих ГТУ являється «золоте» правило технічної термодинаміки, сформульоване нами раніше і широко використане при вдосконаленні класичних термодинамічних циклів ДВЗ [3-5], ПТУ і ГТУ [1,5,6]. Сенс правила для теплоенергетичних установок декларується так – для підвищення ефективності теплоенергетичних установок робоче тіло перед стисненням охолоджуй, а перед розширенням – нагрівай. При цьому під терміном нагрівай мається на увазі не тільки класичне його значення, але й охолодження холодного джерела теплоти з яким робоче тіло взаємодіє, тобто зменшення температури холодного джерела в енергетичній установці рівноцінно підвищенню температури гарячого джерела. Вдосконалення термодинамічного циклу простих відкритих газотурбінних установок великої потужності На рисунку 1 зображено спільно в р,v- і T,s- координатах термодинамічні цикли простої відкритої ГТУ (1-2-3-4) і пропонованої її модифікації (1-5-6-3-7-8-9-1), удосконаленого шляхом попереднього охолодження повітря, що всмоктується і стискується компресором, та з розширення газів у турбіні до тиску нижче атмосферного, а на рисунку 2 зображена принципова схема такої установки. Удосконалений термодинамічний цикл ГТУ здійснюється в такий спосіб. Повітря з навколишнього середовища перед усмоктуванням компресором I (рисунок 2), охолоджується до температури нижче температури навколишнього середовища (процес 1-5, рисунок 1), після чого стискується ним ізоентропно (процес 5-6), як і у звичайних ГТУ відкритого типу до тиску р2 (процес 1-2, рис. 1). Стиснуте повітря разом з паливом подаються в камеру згоряння II (рис. 2). Гази, що утворюються в камері, надходять на лопатки газової турбіни III, де ізоентропно розширюються до тиску нижче атмосферного (процес 3-7, рис. 1), який утворюють і підтримують у ресивері-охолоджувачі V за допомогою вакуумного насоса VI.

Рисунок 1. Зіставлення термодинамічних циклів простої відкритої ГТУ (1-2-3-4-1) і модифікованої шляхом попереднього охолодження повітря, що всмоктується і стискується компресором, та з розширенням газів у турбіні до тиску нижче атмосферного (1-5-6-3-7-8-9-1)

Гази, що розширилися в газовій турбіні до тиску нижче атмосферного, перед стисненням вакуумним насосом до атмосферного тиску (процес 8-9), охолоджують (процес 7-8) холодоносієм УКЕХУ IV (рис. 2), працюючої на газах турбіни, які щойно відпрацювали (процес 7-а). Остаточно охолоджені (процес а-8) та стиснуті до атмосферного тиску (процес 8-5) вакуумним насосом VI відпрацьовані гази турбіни використовуються для попереднього охолодження в теплообміннику VIII повітря, що всмоктується компресором (процес 1-5). Для ілюстрації дієздатності і ефективності вдосконалення термодинамічного циклу відкритих ГТУ, що пропонується, виконані відповідні розрахунки при фіксованих (прийнятих) значеннях температури газів перед турбіною t3 (ця температура обмежується жароміцністю матеріалу, що використовується на виготовлення лопаток турбіни), і ступеню підвищення тиску β (зазвичай приймається для забезпечення прийнятного співвідношення між потужністю компресора й турбіни; при одноступінчастому стисненні повітря він не перевищує 8). Тому в розрахунках прийнято значення t3 = 850°С и β = 7. Розрахунки виконані, як для базового циклу (без попереднього охолодження повітря й при розширенні газів у турбіні до нормального атмосферного тиску (цикл 1-2-3-4), так і для модифікованих циклів в інтервалі значень кінцевих тисків розширення газів у турбіні від 0,095 до 0,01 МПа з кроком 0,01 МПа (табл. 1). Параметри повітря навколишнього середовища прийняті рівними р1 = 0,101325 МПа й t1 = 30°С. У таблиці 1 наведені розраховані залежності значень термічного ККД і питомої роботи, а також температури газів наприкінці розширення їх у турбіні t7 та наприкінці їх охолодження в ресивері-охолоджувачі, а також після їх стиснення до атмосферного тиску вакуумним насосом, залежно від тиску розширення газів у турбіні р7 і температури попереднього охолодження повітря, яке всмоктується й стискується компресором. Наведені в таблиці значення відносних підвищень термічного ККД і питомої роботи розраховані відносно відповідних значень ηt і l гту простої відкритої ГТУ, які при прийнятих вхідних даних дорівнюють 0,4265 і 254,8 кДж/кг. Температура газів наприкінці їх охолодження в ресивері-охолоджувачі (точка 8) визначалася за умови забезпечення їх дієздатності для попереднього охолодження повітря, всмоктуваного й стиснутого компресором, після їх стиснення до атмосферного тиску вакуумним насосом.

Рисунок 2. Принципова схема ГТУ з попереднім охолодженням повітря, що всмоктується й стискується компресором, та з розширенням газів у турбіні до тиску нижче атмосферного: I – компресор; II – камера згоряння; III – газова турбіна; IV – УКЕХУ; V – ресивер-охолоджувач газів, що відпрацювали в турбіні і частково охолодились в УКЕХУ; VI – вакуумний насос; VII – охолоджувач повітря, всмоктуваного компресором

Таблиця 1. Залежність термічного ККД і питомої витрати, а також їх температури після стисненням вакуумним насосом незалежно від кінцевого тиску розширення газів у турбіні р7 і температури попереднього охолодження t7 повітря, всмоктуваного й стиснутого компресором.

Аналізуючи наведені в таблиці дані, можна стверджувати: – попереднє охолодження повітря, яке всмоктується й стискується компресором, і зниження кінцевого тиску розширення газів турбіні призводить до істотного підвищення питомої роботи й термічного ККД модифікованої установки відносно базового циклу, у якому повітря, що всмоктується компресором, не охолоджується, а гази розширюються до атмосферного тиску; – при зменшенні кінцевого тиску розширення газів у турбіні помітно знижується їхня температура наприкінці розширення t7 і відповідно після охолодження їх у ресивері-охолоджувачі t8; однак, гази, що щойно виходять із турбіни, майже до тиску 0,03 МПа, залишаються дієздатними для роботи УКЕХУ; – при значеннях кінцевого тиску розширення газів нижче 0,08 МПа необхідно використовувати каскадну холодильну установку, нижня гілка якої зажадає зовнішньої додаткової роботи, що сповільнить підвищення роботи й термічного ККД модифікованих у такий спосіб ГТУ. – гази, що розширились турбіні, будучи охолодженими до температури t8, та ізоентропно стиснутими вакуумним насосом до атмосферного тиску, є цілком дієздатними для охолодження свіжого повітря до зазначеної в таблиці температури. При великих масштабах використання та потужності сучасних ГТУ відкритого типу, впровадження пропонуємого вдосконалення дозволить не тільки заощаджувати багато палива при їхній експлуатації, але й підвищувати їх моторесурс. Кількість зекономлених при цьому коштів швидко окупить разові додаткові капітальні витрати, пов'язані з виробництвом більш конструктивно складних ГТУ модифікованих способом, що пропонується.

Від енергосилової установки танків будь-якого типу вимагається велика потужність (швидкість маневру) і мінімальна витрата палива. В енергосиловій установці танків Abrams використовується газотурбіна установка, що дозволяє легко і необмежено збільшувати її потужність, але ізза вказаного вище недоліку ГТУ (близькості питомих робіт компресора і турбіни) вона має малу енергетичну ефективність (велику витрату палива). Для зменшення цього недоліку ГТУ збільшують температуру газів, що поступають на лопатки турбіни, це ускладнює турбіну (охолодження лопаток) і зменшує її моторесурс. Із доступних інтернет публікацій відомо, що ефективна потужність танків цього типу дорівнює 1500 к.с. (1104 кВт), хоча в деяких джерелах йдеться про фактичну потужність 3500 к.с. Якщо допустити, що газотурбіна установка танків Abrams працює за простим не регенеративним термодинамічним циклом, то її ефективний коефіцієнт корисної дії не перевищує 27…28%. Тоді, довіряючи офіційній інформації, теоретична потужність установки складає 4000 кВт. Температура газів перед турбіною дорівнює 1193ºС. Основною метою пропонованого удосконалення газотурбінної установки танків типу Abrams є зменшення температури газів перед турбіною, а значить підвищення її моторесурсу і зменшення собівартості її виготовлення, та зменшення питомої витрати палива при тій же потужності, а то і більшій. Це можливо, якщо використати наведене вище вдосконалення термодинамічного циклу простої відкритої ГТУ. На рисунку 3 зображено спільно в р,v- і T,s- координатах термодинамічні цикли базової ГТУ танків Abrams (1-2-3-4) і пропонуємої її модифікації (1-5-6-7-8-9-5-1), удосконаленого шляхом попереднього охолодження повітря, що всмоктується і стискується компресором, та з розширення газів у турбіні до тиску нижче атмосферного. Принципова схема вдосконаленої енергетичної установки танків Abrams така ж, як і вище наведена(рисунок 3).

Рисунок 3. Зіставлення термодинамічного циклу базової ГТУ танків Abrams (1-2-3-4-1) та його модифікації, отриманого шляхом попереднього охолодження повітря, що всмоктується і стискується компресором, та з розширенням газів у турбіні до тиску нижче атмосферного (1-5-6-7-8-9-5-1)

Прийнявши ті ж вхідні дані, що і у вище виконаному дослідженні, і використовуючи програму REFPROP, визначено термодинамічні властивості робочого тіла (повітря) в характерних точках базового і модифікованого термодинамічних циклів ГТУ. Результати наводяться в таблиці 2.

Таблиця 2. Термодинамічні властивості робочого тіла (повітря) в характерних точках базового і модифікованого термодинамічних циклів ГТУ танків типу Abrams

Аналізуючи результати виконаних зіставних розрахунків, можна однозначно стверджувати, що модифікована установка, що пропонується, має багато енергетичних переваг над базовою. Так, при меншій витраті питомої теплоти, що підводиться в модифікованому циклі (на 42%), питома робота ГТУ збільшується в порівнянні з базовою на 4,5%. Термічний ККД збільшується на 48%, а питома витрата палива на виконання 1 кВт∙г роботи зменшується на ті ж 48%. З експлуатаційної точки зору в модифікованій установці значно зменшилась температура газів, які надходять на лопатки турбіни (з 1193 до 850ºС), що суттєво спрощує конструкцію турбіни та підвищує її моторесурс; проте розширення газів до тиску 0,2 бар, призводить до збільшення їх питомого об’єму майже в 2,5 рази, що підвищує габаритні показники турбіни. До того ж, в модифікованій установці з’являються додаткові устрої: утилізаційна комбінована холодильна установка, вакуумний насос і два теплообмінні апарати. Хоча, це разові витрати, а паливо витрачається кожного разу при використанні установки, а установка без палива – металевий брухт.

Модифікувавши термодинамічний цикл простої відкритої ГТУ шляхом попереднього охолодження повітря, яке всмоктується та стискується компресором, можна суттєво підвищити її ефективність і потужність. Крім того, таким способом можна не тільки збільшувати питому потужність установки, але і знижувати температуру газів, що надходять на лопатки турбіни (тобто, зменшувати теплонапруженність турбіни). Ефективність цього удосконалення настільки вражаюча, що деякі конструктивні ускладнення модифікованих таким способом установок не повинні викликати сумніву в доцільність його впровадження в практику. Особливо це актуально для стаціонарних ГТУ, які використовуються на ТЕЦ і газоперекачувальних станціях.

Крім того, слід враховувати мобільність ГТУ при пуску, що важливо при подоланні пікових навантажень електромереж, а керованість теплонапруженістю газової турбіни сприяє підвищенню її моторесурсу. Усе це у сукупності буде сприяти швидкій окупності витрат, пов'язаних з виробництвом таких більш складних установок з точки зору конструкції.

УДК 656.19+656.618

ПОЗАВУЛИЧНІ ВИДИ ТРАНСПОРТУ В ТРАНСПОРТНІЙ ІНФРАСТРУКТУРІ ОДЕСИ

Олександр ЛАПКІН

У 2020 р., відповідно до індексу дорожнього руху TomTom, Одеса займала сьоме місце в Європі та 18-те в світі, поступившись серед усіх українських міст лише Києву (3-тє місце в Європі та 12-те в світі) [1]. В умовах великого завантаження вулично-дорожньої мережі автотранспортом хіба чи не єдиною альтернативою автомобілю може бути розвиток системи громадського транспорту і, перш за все, – позавуличного. До таких видів транспорту традиційно відносять метрополітен, «легку» залізницю, швидкісний трамвай, монорейкову дорогу, канатну дорогу, фунікулер, а також «морський трамвай» [2].

Проєкт Одеського метрополітену [3], ймовірно, залишиться невиконаним назавжди, хоча з розгалуженою системою підземки між двома найкрупнішими спальними районами міста – від селища Котовського і до селища Таїрова – можна було б розвантажити більшість центрів скупчення наземних транспортних засобів.

В [4] викладено ідею вирішення транспортних проблем міською електричкою. Наразі конфігурація залізничних шляхів така, що залізничний вокзал знаходиться в центрі міста, що дуже зручно для пасажирів, а магістральні лінії охоплюють промзони и проходять безпосередньо поблизу від житломасиву Котовського; існує залізнична гілка, що спрямована до порту; розглядалось поновлення сполучення у напрямку Одеса – Чорноморськ з лютого 2022 р.

Запропонований варіант швидкісного трамваю «Північ-Південь», що зв’язує згадані діаметрально віддалені райони міста, є найдовшим в Україні, але його навряд можна віднести саме до позавуличного виду транспорту ї він не в змозі кардинально вирішить проблему через знаходження колії безпосередньо на проїзній частині вулиць в центрі міста, якому немає альтернативи на даний момент [5].

До позавуличних видів транспорту також традиційно відносяться канатна дорога та фунікулер, які у нашому місті виконують головним чином туристичні функції. Пасажирську канатну дорогу, яка з’єднує Французький бульвар і пляж «Отрада», було відкрито в 1971 р., але вона і досі справне функціонує [6]. Сучасний фунікулер, який розташований в центрі міста, – це з 2005 р. за технічним рішенням – ліфт з уклоном, де кожна з кабін пересувається незалежно одна від одної по власних рельсах.

З огляду на географічне розташування Одеської затоки, логічною пропозицією є відновлення послуги «морського трамвайного» сполучення, у тому числі для розвантаження пасажиропотоку між Пересипським районом та центром міста. За радянських часів прибережний сервіс обслуговування катерами охоплював все Одеське узбережжя від Лузанівки до Чорноморки. Завдяки можливості побувати в морі, побачити узбережжя, а також через низьку вартість, «морські трамваї» були дуже популярні. Однак згодом, через вихід зі строю причальних комплексів за межами Одеського порту, морські прогулянки стали можливими тільки з самого порту. Тому, зберігаючи прогулянкову компоненту, роль катерів як транспортних засобів для перевезень пасажирів була втрачена. Однак зараз започаткування такого проєкту за умови державної підтримки цілком можливе. Робота в цьому напрямку проводилася в 2015 р., планувалося встановити тимчасові плаваючі причали і використовувати 5 катерів, що знаходилися в розпорядженні морського порту.

Як бачимо, серед трьох останніх в наданому опису видів позавуличного транспорту за своїми можливостями вбудовування в мережу транспортних та пасажирських потоків міста суттєвим потенціалом характеризується морська складова. Саме вона, зважаючи на виконання, перш за все, туристичних функцій канатною дорогою і фунікулером, та зі збереженням за собою таких функцій, може стати логічною пропозицією для ініціації проєктів розвитку транспортної інфраструктури міста. Особливості географічного розташування нашого міста, накопичений досвід та наукові здобутки з організації міських пасажирських перевезень, які, у тому числі виконувались в ОНМУ, повернення уваги до відродження морських прибережних перевезень недавнього періоду, надають логічну основу відновлення послуг морського прибережного сполучення. Супутньою до збереження та поширення прогулянкової компоненти метою є використання пасажирських суден прибережної зони плавання саме як транспортних засобів для перевезень пасажирів.

Список літератури

Kyiv ranks 12th in TomTom's 2019 Traffic Index. УНІАН Information Agency. URL: https://www.unian.info/kyiv/10852757-kyiv-ranks-12th-in-tomtom-s-2019-traffic-index.html (дата звернення 01.04.2023).

Енциклопедія сучасної України.

URL: http://esu.com.ua/search_articles.php?id=69744 (дата звернення: 23.03.2023).

Вельможко А., Ларин Н. Старые генпланы. Думська. URL: https://dumskaya.net/news/starye-genplany-kak-hrust-francuzskoj-bulki-ne-s-027475/ (дата звернення: 01.04.2023).

Новини Одеси і Одеської області. URL: https://odessa-life.od.ua/article/city/gorodskaja-jelektrichka-v-odesse-mozhno-li-reshit-transportnye-problemy-s-pomoshhju-zheleznoj-dorogi (дата звернення: 01.04.2023).

Пасажирський транспорт. URL: https://traffic.od.ua/news/eltransua/1213202 (дата звернення: 01.04.2023).

Канатна дорога. Discover. URL: https://discover.ua/locations/kanatnaya-doroga (дата звернення: 01.04.2023).

УДК 376-054.62:378

ПІДГОТОВКА ІНОЗЕМНИХ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ

ЗА РІВНЕМ ДОКТОР ФІЛОСОФІЇ В ОНМУ

Інна ЛАПКІНА, Світлана ГЛОВАЦЬКА

Підготовку іноземних громадян в Одеському національному морському університеті, раніше Одеський інститут інженерів морського флоту, було започатковано ще у 50-х роках 20-го століття. За цей час були підготовлені фахівці для морегосподарського комплексу більше ніж 100 країн світу. Освітньо-наукова діяльність в науково-практичному напрямку управління проєктами (проєктного менеджменту) була започаткована в Одеському національному морському університеті (ОНМУ) більше 20 років тому.

Науковий потенціал випускової кафедри Управління логістичними системами і проєктами дозволяє здійснювати підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів на високому науковому і методичному рівнях. На теперішній час освітній процес забезпечують чотири доктори наук та п’ять кандидатів наук з цієї спеціальності.

Освітньо-наукова програма (ОНП) «Управління проєктами» на третьому рівні вищої освіти (PhD) [1] була у 2021 р. акредитована Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти до 01.07.2027 р. Університет пройшов також акредитацію у відповідності до сертифікаційної процедури за правилами Української асоціації управління проєктами «Укрнет», які відповідають стандартам ІСВ (International Certificates for Business) 4.0 Міжнародної асоціації управління проектами (International Project Management Association, ІРМА). Університету надано право готувати фахівців з управління проєктами у відповідності до системи 4-L-CIPMA [2]. Також, ОНМУ, починаючи з 2003 року, систематично проходить сертифікацію на відповідність вимогам стандарту системи управління якістю ISO 9001:2015, IDT [3].

У 2022-2023 навчальному році, з ініціативи факультету по роботі з іноземними студентами, започатковане надання освітніх послуг на рівні PhD англійською мовою здобувачам вищої освіти – іноземним громадянам. До переліку обов’язкових компонент ОНП входять цикли: загальнонаукових (філософських) компетентностей; формування універсальних навичок дослідника; мовної підготовки та професійних комунікацій та цикл спеціальної підготовки. Значну увагу приділено наданню іноземним здобувачам вищої освіти можливості активно інтегруватися в дослідницьке середовище, як в ОНМУ, так і в цілому в Україні. Серед важливих питань, які має вирішувати освітній процес для іноземних громадян, є розуміння історії та культурних цінностей нашої країни, здолання мовного бар’єру для соціалізації в українське суспільство та вільного спілкування з науковою спільнотою за обраним професійним напрямком. Вирішенню цих питань сприяють такі дисципліни: Українська мова для іноземців, Сучасні мовні комунікації в проєктному менеджменті, Історія України та української культури.

Робота зі здобувачами, які мають намір вступили до аспірантури, звичайно, починається заздалегідь. Теперішні здобувачі з КНР у листопаді 2022 р. приймали участь у роботі IІ Міжнародної науково-практичної конференції «Проєктний та логістичний менеджмент: нові знання на базі двох методологій», яка проводилася в ОНМУ. Було презентовано доповіді в секції «Проєктні ініціативи країн «Одного поясу, одного шляху». Предметами досліджень є стратегії розвитку транскордонної електронної комерції та посилення прямих іноземних інвестицій та інноваційної спроможності китайських підприємств в рамках ініціативи «Один пояс, один шлях».

Як показує практика підготовки іноземних громадян, Україна має достатній науковий потенціал для надання якісних освітніх послуг іноземцям на усіх освітніх рівнях, тому одним із важливих завдань ЗВО України є популяризація своїх можливостей саме у підготовці іноземців.

Список джерел:

Освітньо-наукова програма «Управління проєктами» третього рівня вищої освіти за спеціальністю 073 Менеджмент, галузі знань 07 Управління та адміністрування. Одеса, Одеський національний морський університет, 2020. URL:https://www.onmu.odessa.ua/images/pdf/projectmanag/project_manag_phd_opp_phd_2020_2.pdf (дата звернення 01.04.2023).

Інформація про сертифікацію ІРМА 4-L-C. Київ, Українська асоціація управління проєктами "УКРНЕТ". URL: http://upma.kiev.ua/ru/home/sertification/about/ (дата звернення 01.04.2023).

Інформація про Сертифікати ISO 9001:2015. URL: https://onmu.odessa.ua/ua/pubinfo-2/10-kategoriya-uk-ua/2372-certificate-iso.html (дата звернення 01.04.2023).

УДК 17.022.1(=161.2)-029:[1+9]”19/20”

ІСТОРИКО-ФІЛОСОФСЬКІ РОЗДУМИ ЩОДО

ФОРМУВАННЯ КОНЦЕПЦІЇ ФІЛОСОФІЇ ЖИТТЯ УКРАЇНЦІВ

Валерій ЛЕВЧЕНКО

Концепція теорії філософії життя почала формуватися в інтелектуальному середовищі Німеччині й Франції у другій половині ХІХ ст. Початковий поштовх розвитку вчення філософії життя дало осмислення ідей А. Шопенгауера, викладених у його відомому творі «Мир как воля и представление» [1]. Ідеї цього напряму докладно були висловлені в працях Ф. Ніцше, В. Дільтея, А. Бергсона, О. Шпенглера, Г. Зіммеля, Л. Клагеса та інших філософів. У рамках концепція філософії життя була та залишається спроба пояснити внутрішній світ людини, особливості та цінності його життєвих орієнтацій та пріоритетів. Подібна постановка питання визначила коло проблем, найбільш значимих для філософії життя, які знаходяться у полідисциплінарному дискурсі багатьох галузей гуманітаристики – філософії, психології, антропології, культурології, соціології, етнографії, історії тощо.

Провідною категорією цього філософського напряму є «життя», яке, фактично, замінює собою категорію буття. У цьому контексті життя трактується як первинна реальність, тобто цілісний процес, подальша диференціація якого дає безліч різноманітних явищ, рефлексій, подій тощо. При цьому в даній філософській теорії категорія життя не є досить чітко визначеною, тому розглядаються численні варіанти її розуміння: від визначення життя як волі до влади (Ф. Ніцше [2]), життєвого пориву (А. Бергсон [3]), до розуміння як потоку переживань (Г. Зіммель [4]). Загалом у трактуванні категорії життя проявляється одна з особливостей цієї філософської концепції – спроба поєднання філософії з конструктивними ідеями природознавства.

На зламі ХІХ–XX ст. великої популярності набуло вчення французького мислителя А. Бергсона, в якому центральне місце займало поняття життя, представлене як неперервне творче становлення до всіх проявів життя, тобто філософське осмислення життя через призму творчості. Для А. Бергсона життя – це метафізичний космічний процес, могутній потік творчого прояву: із послабленням творчості життя розпадається, перетворюючись у матерію, тобто бездушну масу. Людина трактувалася А. Бергсоном як інтелектуальна істота, здатність до творчості якої визначається ірраціональною інтуїцією, що як Божий дар дається лише обраним. Таким чином, А. Бергсон прийшов до елітарної концепції філософії життя, яка була викладена в його працях [5]. Сприймаючи теоретичне розуміння філософії життя А. Бергсона як більш вдале, чітке та таке, що більш ідеально відображає суть окресленого питання змоделюємо теоретичні ідеї цього вчення відносно формування концепції філософії життя українців станом на сьогодні та в перспективі на майбутнє.

Підсумовуючи теоретичний блок наголосимо, що поставлене питання не є абстрактним, а філософія є ближче з усіх сфер культури до життя, тому що дає відповідь на практичне питання: «як жити?». Виходячи з того, що життя є одним із основних понять у філософії, то в теоретичному плані філософія життя є цілісним поглядом на світ і людину, а в практичному плані – мистецтвом творчого мислення. Безумно, що кожна людина, навіть якщо вона над цим не замислювалася, має свою філософію життя – такі собі узагальнені правила, установки, ідеї, пріоритети, звичаї тощо, які в її розумінні при використанні певного «інструментарію» (інтелекту, навичок, ментальності, психотипу, людських якостей тощо) та ґрунтуючись на загальних засадах культури певної спільноти (родини, колективу, народу, нації тощо) допомагають їй наблизитися до поставлених завдань або омріяного щастя. Виходячи з цього, на нашу думку, важливим питанням є ідентифікація філософії життя українців як нації!

За свою багатовікову історію український народ, як і будь-який інший, мав різні історичні періоди, але неодмінними елементами його культури як представника землеробської філософії, залишалися жага до праці, відданість вірі, шана сім’ї, миролюбність, творча еволюція тощо. В умовах постіндустріального або діджиталізованого простору змінилися багато складових культури українського народу, що змушує здійснювати пошук та формулюванню парадигми нової концепції філософії життя українців. В якості такої, незважаючи на існуючу теорію філософської ідеї українського духу Т. Г. Шевченка пропонуємо за основу філософії життя українців взяти концепцію філософії усієї творчості Г. С. Сковороди, який не створив теоретично оформленого і систематизованого філософського вчення, але життя він розумів, як вміння жити за християнськими ідеями, у гармонії з природою, у мирі з людьми та власною совістю, що виразилося в його двох філософських концепціях – щасливої людини / «себепізнання» та «сродної праці».

Поняття щастя є одним із найважливіших понять філософії Г. С. Сковороди, який стверджував, що «немає солодшого для людини і немає потрібнішого, як щастя; немає і легшого за це», яке може мати кожна людина, бо «воно скрізь і завжди з нами: як риба у воді, так і ми в ньому, і воно біля нас шукає нас самих» [6, с. 76, 141]. Г. С. Сковорода, для якого «віра була філософією, а філософія – вірою» [7, с. 7], вважав, що «бути щасливим – знайти самого себе» [6, с. 145]. Тобто кожній людині необхідно зробити спробу віднайти щастя в собі, пізнати себе, зрозуміти і почути сутність своєї душі, свого серця. Через це Г. С. Сковорода є першим українським мислителем, чия ідея пізнання кожною людиною самого себе стала наріжним камінням його філософії: «Безперервно думай, щоб пізнати себе» [8, с. 161], бо «Щастя потрібно шукати всередині нас самих. ...Спізнавши себе самого, ми знайдемо у себе самих душевний спокій і сердешну радість. Здобудемо їх мудрістю та добром – перша розкаже нам, в чім щастя, а друге допоможе знайти його» [7, с. 9]. До того ж категорія щастя у творчості Г. С. Сковороди безпосередньо пов’язана з категорією розуму. Філософ впевнений, що людині дано розум для того аби шукати щастя й правду [9, с. 61]. Отже, відповідно філософії Г. С. Сковороди щастя притаманне всім людям без винятку від народження, тобто воно дається Богом (у віруючих) або природою (у матеріалістів).

Ідею щодо «себепізнання» як основну умову досягнення людиною щастя Г. С. Сковорода почерпнув з висловлювань біблійних пророків, які об’єднав у цілу добірку цитат, присвячених цій темі та ввів їх у свій діалог «Разговор пяти путников о истинном щастіи в жизни»: «Внемли себѣ, вонми себѣ» (Мойсей), «Царствіе божіе внутрь вас есть» (Христос), «Вы есте храм бога живаго» (Павло), «Себе же знающій премудры суть» (Соломон), «Закон твой посреди чрева моего» (Давид) [10, 337–338] та ін. Наведені цитати свідчать, що пізнання людиною себе пов’язано з розумінням віри в Бога, бо людина – Боже творіння, і, тримаючи у чистоті власний храм Господній (душу), вона спілкується з Богом, наближається до Нього, що дає людині можливість для духовної еволюції. Г. С. Сковорода писав: відкинь «старе серце», а натомість з’явиться «нове», просвітлене. Духовне зростання потрібне для правильного сприйняття світу, вміння відрізняти суть і значення матеріального та духовного, задля подолання перешкод на шляху до Бога, що в підсумку швидше наблизить її до щастя [11, с. 339]. Саме на засадах концепції філософії щасливої людини Г. С. Сковороди пропонуємо сформулювати філософію життя українців, ознайомитися з нею, взяти її за основу та зробити підґрунтям життя кожної людини. Г. С. Сковорода наголошував, якщо щаслива окрема людина, щасливе й суспільство, тому що лише щасливі люди можуть побудувати справедливий і щасливий світ, а маленький мікросвіт окремого індивіда зливається з величезним макросвітом – Всесвітом, утворюючи світову гармонію та щастя.

Література

1. Шопенгауэр А. Мир как воля и представление. Т. 1-2. М, 1993.

2. Ніцше Ф. Так мовив Заратустра. Книжка для всіх і ні для кого. Переклад з німецької: Ганна Савченко. Харків: Фоліо. 2019. 256 с.

3. Бергсон А. Творча еволюція. Переклад з французької Р. Осадчука. К.: Видавництво Жупанського, 2010. 316 с.

4. Зиммель Г. Избранное. Т. 1-2. Том 1. Философия культуры. М.: Юрист, 1996. 671 с.; Том 2. Созерцание жизни. М.: Юрист, 1996. 607 с.

5. Бергсон А. Сміх: нарис про значення комічного. Перекл. з французької Є. Єременко. К.: Дух і літера, 1994. 168 с.; Бергсон А. Творча еволюція. Перекл. з французької Р. Осадчука. К.: Видавництво Жупанського, 2010. 316 с. та ін.

6. Сковорода Г. С. Розмова про істинне щастя / Пер. укр. мовою, прим. В. О. Шевчука. Харків: Прапор, 2002. 280 с.

7. Багалій Д. І. Українській філософ Григорій Савич Сковорода // Сковорода Г. С. Розмова про істинне щастя / Пер. укр. мовою, прим. В. О. Шевчука. Харків: Прапор, 2002. С. 3–12.

8. Стадниченко Володимир, Шудря Микола. Наш перворозум Григорій Сковорода на портреті і в житті. К.: Спалах, 2004. 178 с.

9. Попович М. В. Антиномія «простоти істини» у філософії Г. Сковороди // Філософська думка. 1972. № 5. С. 55–66.

10. Сковорода Г. Повне зібрання творів: У 2-х т. / ред. кол. В. І. Шинкарук (голова) та ін. К.: Наукова думка, 1973. Т. 1. 532 с.

11. Куташ І. Категорія щастя в філософії Сковороди // Хроніка–2000. 2000. Вип. 37–38. С. 332–350.

УДК 81’373.613

ЗАПОЗИЧЕННЯ В УКРАЇНСЬКІЙ НАУКОВО-ТЕХНІЧНІЙ ТЕРМІНОЛОГІЇ

Ірина ЛЕЛЕТ

Словарний склад будь-якої мови постійно зазнає змін. Цьому сприяє розвиток науки і техніки у сучасному світі. Саме тому основний обсяг літератури, що перекладається, припадає на науково-технічні тексти. Відмінною рисою таких текстів є логічність і повнота викладеного матеріалу, стислість та точність вираження думки. Це досягається в першу чергу завдяки використанню в науково-технічних текстах спеціальних слів – термінів. Понад 90 % нових слів, що з’являються в мовах, містять саме терміни, які, завдяки постійним змінам у світі техніки, є рухомою та найбільш текучою частиною словникового складу мови.

Запозичення – це слово (група слів), що вводиться в мову з іноземної мови і використовується в ній як синонім для визначення того чи іншого поняття. Це один із способів розвитку мови будь-якого народу, оскільки мова швидко реагує на потреби суспільства. Запозичення виникають у разі потреби найменування нових реалій, понять, що виникають при контактах різних народів. Науково-технічна термінологія української мови також збагатилася новими термінами завдяки запозиченням з іноземних мов.

Термін – це слово або словосполучення, що означає чітко окреслене спеціальне поняття якої-небудь галузі науки, техніки, мистецтва, суспільного життя тощо (від лат. terminus – межа).

Термінологічна лексика входить до складу слів обмеженої сфери вживання. На відміну від часто багатозначної та емоційно забарвленої загальновживаної лексики, терміни в межах сфери застосування однозначні та позбавлені експресії. В основі кожного терміну лежить точне визначення реалії, що позначається їм, це дозволяє йому бути обмежувальним позначенням, що відноситься до певної спеціальності та є характерним для певної сфери вживання. Значення терміну можна знайти у спеціалізованих словниках. У складі термінологічної лексики можна назвати загальнонаукові терміни, які у різних галузях знань є відмінною рисою наукового стилю загалом, і спеціальні, що використовуються у певних наукових дисциплінах, галузях виробництва та техніки.

Багато термінів у своєму походження сягають латинських чи грецьких коренів і основ. У різний час технічна термінологія також поповнювалася за рахунок німецьких, англійських та французьких запозичень.

Найбільшу кількість запозичень становлять латинізми, які з’явилися в українській мові у 60-70-х роках ХІХ століття. З латинської мови запозичено такі терміни: агломерація (від лат. agglomero – приєдную, нагромаджую), детектор (від лат. detector – відкривач), індукція (від лат. indicator – вказую, визначаю), конденсатор (від лат. condensare – згущую), трансформатор (від лат. transformo – перетворюю, змінюю), сепаратор (від лат. separatus – відокремлювач) та багато інших термінів.

З грецької мови запозичено такі поняття як автомат (від гр. automatos – який діє самостійно), диск (від гр. δίοχοζ – плоский круг, плоска пластина), гістерезис (від гр. hysteresis – відставання, запізнювання в часі реакції тіла), синхронізація (від гр. δύγχρονοζ – одночасний) тощо.

З німецької мови запозичено чимало термінів, значна частина яких позначає електротехнічні та гірничі поняття: вентиль (від нім. Ventil – клапан, від лат. ventivo – дму, продуваю), демпфування (від нім. dämpfen – глушити, гасити), зумер (від нім. summen – дзижчати), сигнал (від нім. Signal – знак), шлам (від нім. Schlamm – мул), штепсель (від нім. Stöpsel – букв. пробка), шунт (від англ. shunt – відгалуження) та ін.

Велика кількість запозичень прийшла в українську мову з французької та англійської мов, наприклад: екран (від фр. ecran – заслон, ширма), ізолятор (від фр. isolateur від isoler – роз’єднувати, відокремлювати), фільтр (від фр. fultra, від лат. filtrum – повсть); гетер (від англ. getter від get – досягати, уловлювати), комп’ютер (від англ. computer з лат. computo – рахую, обчислюю), скрап (від англ. scrap – відходи, метал), universal (англ.) – універсальний, axiom (англ.) – аксіома, impulse (англ.) – імпульс, latent (англ.) – латентний, прихований тощо.

В окрему групу варто виділити назви одиниць вимірювання: ват (від прізвища шотландського винахідника-механіка Дж. Ватта), джоуль (від прізвища англійського фізика Дж.-П. Джоуля), вольт (від прізвища італійського фізика і фізіолога А. Дж. Вольта), гальванічний елемент (хімічне джерело струму, який вперше створив А. Дж. Вольта, та назвав його на честь свого друга, вченого Луіджи Гальвані), фарада (від прізвища англійського фізика М. Фарадея), вебер (від прізвища німецького фізика В.-Е. Вебера), герц (від прізвища німецького фізика Г. Герца), ом (від прізвища німецького фізика Г.-С. Ома), ампер (від прізвища французького хіміка А. Ампера), кулон (від прізвища французького фізика Ш.-О. Кулона), байт (від англ. byte – частина машинного слова, яка складається з 8 біт), люмен (від лат. lumen – світло) та ін.

Формування термінологічної системи постійно відбувається шляхом запозичення з інших мов. Це дає мові можливість розвиватися, робить термінологію міжнародною та дозволяє вченим і фахівцям краще розуміти друг друга. Крім цього, спостерігається зростання кількості абревіатур, що свідчить про тенденцію економії мовних засобів та спрощення мови. Проблема утворення нових термінів у науково-технічній літературі залишається актуальною і важливою для всіх, хто має справу з термінологією, оскільки деякі слова ще не зареєстровані в сучасних словниках. Перед технічним перекладачем стоїть складне творче завдання створення нових еквівалентних українських технічних термінів для передачі понять рідною мовою.

УДК 005.932:331.54

НОВІТНІ ТРЕНДИ РОЗВИТКУ ПРОФЕСІЙНИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ МЕНЕДЖЕРІВ З ЛОГІСТИКИ

Олександр ЛЕОНОВ, Тетяна ЛЕОНОВА

Практичний досвід вітчизняних логістичних операторів свідчить, що управління ланцюгами постачання в умовах воєнного стану є неймовірно складним процесом через руйнування значного обсягу транспортно-складської інфраструктури, блокади та перевантаження доступних транспортних шляхів, дефіциту палива, прямої загрози людським життям тощо.

Все це має негативний вплив на логістичну сферу і вимагають від логістичного персоналу адекватних дій та обґрунтованих управлінських рішень.

Протягом 2022 року глобальні ланцюги постачання, і, відповідно, логістичні процеси, зазнали нового шокового впливу військових дій та додаткових загроз. Відповідно, логістичні оператори вимушені перебудовувати концепцію роботи. Зокрема, певні команди менеджерів тепер працюють віддалено з безпечних місць західної України та Європи [1].

Узагальнення світових трендів логістики та управління ланцюгами постачання і прогнозів провідних консалтингових компаній світу дозволили визначити принципові зміни в логістичних процесах і характері праці логістичного персоналу, що, своєю чергою, формує вимоги до сукупності критичних компетентностей фахівців з логістики, здатних вирішувати складні завдання в умовах невизначеності та підвищеного ризику, використовувати сучасні інформаційно-комунікаційні технології та системи, аналізувати стратегічну та оперативну інформацію і самостійно приймати управлінські рішення.

Технологічний розвиток та широке розповсюдження діджиталізації створили сприятливі умови для дистанційної роботи, що стає все більш популярною формою виконання операційних завдань для роботодавців та працівників. Нинішня соціальна ситуація також є каталізатором змін у трудових відносинах у багатьох компаніях та сприйняття інвестування в технологічні інновації. Перевагою є більш гнучкий робочий графік, можливість розпоряджатися власним часом, висока мобільність, можливість приділяти час родині, економія на одязі, проїзді та обідах, більше можливостей для осіб з інвалідністю, концентрація на завданнях, що не потребують участі колег.

За результатами досліджень компанії «Ernst & Young Global Limited», дистанційні працівники на 20-25% ефективніші за офісний персонал [2]. Компанії можуть наймати співробітників без прив’язки до міста чи району проживання. Працівники можуть стежити за worklife балансом, відчувати менше втоми через дорогу до місця роботи й назад. При цьому зростає попит на креативних фахівців, які допомагають збільшувати вартість бренду завдяки візуальним комунікаціям, перебудові стратегії, розвитку нових напрямків, на які до пандемії було складно залучити персонал в офіс.

Отже, зростання попиту на дистанційну роботу у сфері логістики та управління ланцюгами постачання, що забезпечується широким використанням сучасних інформаційно-комунікаційних технологій змінює не тільки характер та умови праці, але й потребує іншого набору ключових (критичних) компетенцій.

Зростає попит на фахівців, здатних ефективно працювати з системами WMS, TMS чи YMS, електронними біржами та електронними майданчиками, електронними документами, смарт-контрактами, геоінформаційними системами тощо. Для цього традиційних знань і навичок уже недостатньо. Відповідно, підвищення технологічної обізнаності, розвиток soft skills, робота в команді, вміння комплексно розв'язувати проблеми, аналітичне мислення, креативність та творчий підхід – такі вимоги роботодавців до працівників є найбільш характерними для сучасних ринків, і це обумовлює відповідну трансформацію вимог до професійних компетентностей менеджерів з логістики. Основними з них є такі:

1) наявність навичок роботи з новими інформаційними технологіями, хмарними сервісами та електронними документами;

2) володіння інструментами віддаленого моніторингу процесів і робіт, активне навчання роботи з різними ГІС;

3) критичне мислення, аналіз даних, оцінка ризиків, розробка альтернатив і когнітивне планування;

4) необхідність навичок мережевої комунікації, знань крос культурного менеджменту та іноземних мов;

5) здатність адаптуватися до цифрових операцій і досягти ефективних покращень на їх основі відповідно до стратегій сталого розвитку;

6) відповідність особистісних цінностей корпоративній культурі і колективу підприємства, самомотивація та самоорганізація.

Ця сукупність критичних компетентностей фахівців, що здатні вирішувати складні логістичні завдання в умовах невизначеності та підвищеного ризику, матимуть велике значення для логістичного забезпечення процесів модернізації та відновлення національної економіки після завершення війни.

Список використаних джерел

Bland, A. 10 Trends in Supply Chain Management & Logistics for 2022. Unleashed Software. URL: https://www.unleashedsoftware.com/blog/10-trends-insupply-chain-management-logistics-for-2022

Future of work in logistics. URL: https: //www.dhl.com/global-en/home/insights-and-innovati on /thought-leadership/trend-reports/future-of-work.html/.

УДК 347.791

ПРАВОВИЙ СТАТУС «СУДНО» ТА «ПРАПОР» СУДНА

Олег ЛОГІНОВ

Кожне судно має свою національність, що визначається державним прапором, піднятим на цьому судні. Це правило закріплене в п. 1 ст. 91 Конвенції ООН по морському праву 1982 р., відповідно до якого «судно має національність тієї держави, під прапором якого вони має право плавати ».

Кожна держава незалежна від того, чи є воно прибережною або не має вихода до моря, у відповідності зі ст. 90 Конвенції 1982 р., має право на те, щоб судно під її прапором плавали у відкритому морі.

У той же час, у відкритому морі, в якому жодна з держав, у відповідності зі ст. 89 Конвенції ООН по морському праву 1982 р., не може поширювати свій суверенітет, кожна держава у відношенні судів, що плавають під його прапором, фактично володіє настільки ж широкою законодавчою, виконавчою і судовою юрисдикцією, якою вона користується на своїй території.

Поняття «українське судно» або «судно України» означає національну належність судна, на яке поширюється юрисдикція України.

Національність судна - це визначена законодавством сукупність підстав, за яких визначається належність судна до певної держави й правовий зв'язок з такою державою.

Правове значення та роль інституту національності судна підтверджують наступні положення:

1) Цей інститут є статусним, оскільки відповідно до нього визначається важлива правова ознака "статусу" судна, яка дає підстав визначити належність судна до певної держави.

2) Підстави, за яких визначається належність судна до юрисдикції України:

(а) державна реєстрація в Україні;

(б) одержання права плавання під Державним прапором України;

(в) суб'єктна підстава, відповідно до якої належність до юрисдикції України поширюється на: судно, яке є державною власністю; судно, яке перебуває у власності фізичної особи - громадянина України, а також юридичної особи в Україні, заснованої виключно українськими власниками; судно, яке знаходиться у наведених осіб на умовах договору бербоут-чартеру. Однак, слід мати на увазі, що відповідно до Конституції України та інших спеціальних нормативно-правових актів, де-факто, судна, що знаходяться в комунальній власності, також відносяться до юрисдикції України.

3) З правової точки зору, інститут національності судна дає відповідь на питання: відповідно до законів якої держави повинні вчинятися дії щодо набуття, зміни чи припинення прав на судно, а також дії щодо використання (експлуатації) судна. З огляду на це, вважаємо, що, перш за все, інститут національності судна - це правовий зв'язок між судном та державою, законодавство якої на нього розповсюджується. Тоді як в окремих міжнародно-правових актах йдеться про реальний зв'язок між судном та державою, який передбачає не лише правовий зв'язок, а й економічний, технічний та адміністративний зв'язок, що також є необхідним для здійснення державою своєї юрисдикції й контролю за суднами, що плавають під її прапором.

4) Значення інституту національності судна цілком пов'язане з визначенням судна окремою категорією майна (річчю). Адже, для законного обігу такого майна, його законного використання, використання за цільовим призначенням, реалізації прав власності на таке майно, питання визначення правового статусу майна відіграє визначальну роль.

5) З визначенням національності судна пов'язується набуття судном права плавання під державним прапором. Згідно ст. 91 Конвенції ООН про морське право 1982 р. судна мають національність тієї держави, під прапором якої вони мають право плавати.

В ч. 1 ст. 15 КТМ України: «Торговельне судно в дійсному Кодексі означає самохідна або несамохідна плавуча споруда, Яка призначена: для перевезення вантажів, пасажирів і пошти, для рибного або іншого морського промислу, розвідки і видобутки корисних копалин, рятування людей і судів, що терплять нещастя на море, буксирування інших судів і плавучих об'єктів, здійснення гідротехнічних робіт або підйому затонулого майна; для несення спеціальної державної служби (охорони промислів, санітарна і карантинна служби, захист моря від забруднення і т.п.); для наукових, навчальних і культурних цілей; для спорту; для інших цілей.

У ч. 1 ст. 49 КТМ України визначені три категорії осіб, що входять до складу екіпажу судна: це капітан, командний склад і суднова команда.

Капітан судна відноситься до командного складу, однак по своїй сутності займає особливе місце серед членів екіпажу, тому що є керівником суднового екіпажу.

До командного складу судна крім капітана відносяться: помічники капітана, суднові механіки, електромеханіки, радіоспеціалісти, судновий лікар і боцман. Однак судновласник вправі віднести до командного складу й інших суднових фахівців.

Відповідно до положень Конвенції МОП 2006 р., а також Конвенції № 180 про тривалість робочого часу моряків і укомплектуванні судів екіпажами 1996 р., держави — учасники Конвенції зобов'язані у відношенні судів, зареєстрованих на їхній території, установити правила і стандарти безпечної роботи, соціального забезпечення, комплектування штатів і умов життя на морських судах. З урахуванням вимог цих Конвенцій стосовно кожного судна повинний бути встановлений мінімальний склад екіпажу, що повинний сприяти:

- забезпеченню безпеки на морі, а також захисту і схоронності морського середовища;

-виконанню вимог щодо тривалості робочого часу на борту судна;

-недопущенню перевантаження екіпажу роботою.

У поняття "безпека мореплавства" вкладається більш широкий зміст, ніж безаварійна експлуатація морських суден. Воно охоплює систему заходів, спрямованих на збереження людського життя на морі, захист морських суден від небезпек на морі, а також захист морського середовища від забруднення з суден.

У міжнародно правовому аспекті, заходи щодо забезпечення безпеки судноплавства регулюються Конвенціями, на регіональному та національному рівнях – угодами, законами, правилами тощо. При цьому держави повинні імплементувати міжнародні вимоги до національного законодавства і правозастосування у судноплавстві.

УДК 81’276.6:34

ЮРИДИЧНА ТЕРМІНОЛОГІЯ В СУЧАСНОСТІ: ПОХОДЖЕННЯ ТА ВЖИВАННЯ

Лілія ЛОГІНОВА

Аналізується сучасний стан юридичної термінології, спираючись на мовленнєві здобутки української та англійської мов. Використовуючи історичний метод, розглядається походження правничої термінологічної системи й визначається початок її формування, становлення та розвитку. Методом порівняльного аналізу окреслюються семантичні структури юридичних термінів англійської та української мов. Ґрунтуючись на науковому досвіді вчених, які вивчали питання з даної теми, ми визначили класифікацію юридичних термінів, специфіку їх вживання й сферу застосування. Характеризуючи правничі терміни, встановлюються їх особливості, в контексті розгляду інтернаціональних термінів, абревіатур, запозичених термінів тощо. На основі проведеного дослідження, виявлено актуальні проблеми в області юридичної термінології та намічені пріоритетні завдання з подолання таких проблем.

Як стрімко розвивається життєдіяльність суспільства, так і юридична терміносистема набирає своїх обертів. Однак, швидкий розвиток та поширення не завжди прирівнюється до правильності застосування та вірного трактування вживаних понять. На даному етапі активізації інтеграційних процесів, як в Україні, так і по за її межами, важливим залишається вироблення єдиних правових стандартів, що відповідають сучасним потребам цивілізаційного суспільного розвитку. Такі стандарти, своєю чергою, вимагають упорядкування та унормування, а можливо й переструктурування національної юридичної терміносистеми.

Правова система України активно розвивається, це зумовлено перш за все відмовою від вузьконормативного розуміння права. До того ж процеси міжнародної інтеграції, уніфікації та гармонізації правового регулювання потребують вдосконалення форм вираження права, зокрема, розв'язання мовно-технічних проблем у сфері правового регулювання. На сьогодні також гостро постає питання про непослідовне вживання термінологічних одиниць, у процесі ознайомлення з нормативними актами у юридичній сфері, порушення мовної цілісності текстів, калькування конструкцій з української мови, невдала синонімія, відсутність адекватних юридичних понять, низький рівень мовленнєвої культури, велика кількість русизмів, діалектизмів тощо.

Для усунення та роз’яснення вище перелічених проблем, науковим світом у сфері лінгвістики було винайдено прикладну дисципліну – термінознавство, яка поєднує в собі наукові здобутки лінгвістики, логіки та відповідних галузевих спеціальностей, в тому числі юриспруденції. Тож, вивчення закономірностей утворення юридичної термінології, її структури, перспектив розвитку стало одним з найважливіших завдань сучасної науки.

УДК 629.543

ПІДВИЩЕННЯ НАДІЙНОСТІ ПУСКУ РЕВЕРСИВНОГО ГД ЗУЛЬЦЕР 8RND90 НАФТОРУДОВОЗ ТИПУ М. БУДЕННИЙ

Володимир ЛЮБЧЕНКО

Нафторудовози типу М. Буденний будувались для НМП і перевозили нафтопродукти, руди, зернові у різноманітних кліматичних районах плавання, несприятливих метеоумов.

Плавання на мілководді: при плаванні судна на мілководді супротив руху збільшується у фарватерах, де глибина під кілем судна, досить часто не перевищує 2-3 м, а в окремих випадках вона ще менше. У таких умовах швидкість судна і частота оберту головного двигуна різко падає і ДВЗ працює зі значним тепловим перевантаженням.

Плавання при потужній зустрічній течії: судно потрапляє у зустрічну течію, що достигає половини його швидкості у чистій воді. Теж саме спостерігається і в вузьких проливах з`єднуючих моря з океаном. Супротив руху судна збільшується внаслідок зростання швидкості обтікання його корпусу водою. Навантаження на ГД підвищується, що видно по зменшенню частоти обертів при незмінному положенні паливної рукоятки.

Плавання у льодах:є найбільш важким випробування для усього судна у цілому і насамперед для ГД. Плавання супроводжується частими і безладними змінами частоти ГД із-за різких змін стану льодин навколо суден. Інтенсивне підвищення навантаження супроводжується швидким наростанням температури з боку гарячих газів у стінках циліндрової кришки і днища поршня, унаслідок чого у них збільшується висока теплова напруга, яка в умовах частої зміни обертів призводить до розвитку термоутомлених тріщин.

Робота СЕУ нафторудовозів типу М. Буденний з ГД Зульцер 8RND90 у таких важких навігаційних умовах призводить до зносу деталей:

а) інтенсивний знос втулок, головок поршнів, поршневих кілець.

б) часті тріщини головок поршнів із-за різких змін температури.

в) вихід із ладу пускових компресорів із-за довготривалої роботи у важких навігаційних умовах на швартуванні.

Для підвищення надійності у довготривалій роботі при важких навігаційних умов було призведено модернізацію впуску реверсивної системи, пусковий компресор №1 працював у автоматичному режимі і підтримував тиск повітря у балоні 25-30 кг/см2, а пусковий компресор №2 був у готовності . У пусковому балоні №2 через два редукційних клапана перепускався тиск із пускового балону №1 у якому підтримувався тиск пускового повітря 15-17 кг/см2. Це дозволило підвищити надійність у роботі ЦПГ ДГ, так як пуск ГД при 30 кг/см2 відбувається дроселювання пускового повітря і зі зниженням його температури до -30℃, що негативно впливає на деталі.

УДК629.12

СТРАТЕГІЯ ІМО ЩОДО СКОРОЧЕННЯ ВИКИДІВ

ПАРНИКОВИХ ГАЗІВ

Олександр ЛЯШЕНКО, Марина ШЕСТАКОВА, Олена ШПОТА

Глобальний підхід до вирішення проблеми викидів парникових газів у судноплавній галузі очолює Міжнародна морська організація (IMO), спеціалізоване агентство ООН з безпеки та захисту судноплавства та запобігання забрудненню моря й атмосфери суднами. Початковою метою ІМО було запобігання забрудненню моря нафтою, що призвело до прийняття першої в історії конвенції про боротьбу із забрудненням, Міжнародної конвенції про запобігання забрудненню з суден (MARPOL) у 1973 році. З тих пір це змінилося, щоб включити забруднення повітря та викиди з суден, кульмінацією якого стало введення Додатку VI до договору MARPOL у 1997 році, до якого вносилися численні зміни, щоб узгодити з підвищенням обізнаності про негативний вплив викидів парникових газів як на клімат, так і на здоров'я населення. Основну частину викидів становить CO2, але викидаються й інші парникові гази, включаючи метан і закис азоту (N2O), при цьому потенціал глобального потепління за 100 років порівняно з CO2 становить 21 і 310 разів відповідно. Крім того, викидаються гази кислотних дощів SOx і NOx, що руйнують озоновий шар. Незважаючи на ці викиди, судноплавство залишається видом транспорту з найменшими викидами на кілометр шляху.

Важливими віхами стали прийняття Індексу енергоефективності конструкції для нових суден (Energy Efficiency Design Index - EEDI) і Плану управління енергоефективністю суден (Ship Energy Efficiency Management Plan -SEEMP) у 2011 році та прийняття Початкової стратегії ІМО щодо скорочення викидів парникових газів із суден у 2018 році.

Критерії енергетичної ефективності застосовуються для того, щоб охарактеризувати процес виробництва, передачі або споживання енергії, оцінити потенціал енергозбереження на різних об'єктах (установка, цех, підприємство, судно, житловий район, регіон, держава) та обґрунтувати правильність вибору енергозберігаючих заходів.

Як критерій, що характеризує енергоспоживання, обрано кількість СО2, що викидається судном у процесі виконання цієї транспортної роботи. Вибір кількості СО2 в якості критерію енергоефективності судна був обумовлений тим, що метою було врахування можливості застосування різних сортів палива і створення таким чином преференцій для застосування газового палива на суднах.

Відповідно до Посібника з методу розрахунку EEDI для нових судів, що набрав чинності з 01.01.2013 року (MEPC.212(63)), із поправками, внесеними MEPC 308(73), необхідно користуватися формулою, яка включає в себе витрату палива енергетичною установкою, дедвейт і швидкість судна. EEDI має розмірність: г /т-міля.

Досягнутий конструктивний коефіцієнт енергетичної ефективності судна EEDI повинен відповідати необхідному значенню EEDI, яке залежить від типу, розміру і дати закладки кіля судна. EEDI призначений для встановлення стандартів енергоефективності, яким судна мають відповідати на стадії проектування.

Глобальне судноплавство відповідає за 90% світової торгівлі, і, за даними ООН, очікується, що воно буде зростати майже на 4% на рік. Тут часто забувають про те, що викиди від судноплавства зростають разом зі світовою торгівлею.

Хоча універсального рішення не існує, існує значний невикористаний потенціал економічно ефективного зниження викидів від судноплавства. Для цього галузь має перейти на паливо з нульовим і низьким вмістом вуглецю, поряд із заходами з технічної та операційної енергоефективності та покращеним використанням ресурсів. IMO активно бере участь у глобальному підході до подальшого підвищення енергоефективності суден і розробки заходів щодо скорочення викидів парникових газів із суден, а також забезпечує технічне співробітництво та заходи з нарощування потенціалу. Цей глобальний підхід у поєднанні з іншою стратегічною політикою міжнародних організацій та урядів, як-то Директива про систему торгівлі викидами (ETS), прийнята на замовлення Європейського Союзу (ЄС), а також стратегія та інвестиції груп, сформованих із приватного сектору, допоможе досягти мети ІМО та зробить можливість більш жорстких цілей реалізованою.

Розвиваючи цю стратегію, Комітет із захисту морського середовища ІМО (MEPC 76) у червні 2021 року ухвалив поправки до Додатку VI (MARPOL), які вимагатимуть від суден скорочення викидів парникових газів відповідно до стратегії. Для цього були повністю переписані деякі Правила, а частина 4 Додатка VI до MARPOL змінила навіть назву на «Вуглецева інтенсивність міжнародного судноплавства».

З 1 листопада 2022 набрали чинності нові правила ІМО щодо спеціальних інструментів (критеріїв енергоефективності) регулювання викидів СО2 — конструктивний коефіцієнт енергетичної ефективності існуючих суден (EEXI) та експлуатаційний показник індекс вуглецевої інтенсивності (Carbon Intensity Indicator - CII), які стали обов'язковими для всіх суден з 1 січня 2023 року.

Досягнутий індекс вуглецевої інтенсивності визначається як відношення сумарної емісії СО2 із судна протягом року до транспортної роботи, яка обчислюється як сумарна відстань.

З цієї дати всі судна повинні розрахувати досягнутий ними EEXI, щоб виміряти їх енергоефективність та розпочати збір даних для звітності про свої щорічні експлуатаційні CII та EEXI. Першу річну звітність буде завершено в 2023 році, а початкові рейтинги CII будуть присвоєні в 2024 році.

EEXI, також, як і ЕЕDI, характеризує викиди CO2 на тонну перевезеного вантажу і милю пройденої відстані. Принципова відмінність EEXI і ЕЕDI полягає в тому, що ЕЕDI попередньо розраховується ще на етапі проектування судна, і тому, якщо судно не відповідає необхідним показникам EEDI, за цим показником у проекті вибирають двигун меншої потужності або більш економічний, з меншою питомою витратою палива. При розрахунку EEXI для діючого судна, коли двигун вже обраний і встановлений на судні, то якщо судно не відповідає необхідним показникам EEXI, воно зможе продовжувати експлуатацію лише при обмеженні потужності двигуна.

Ці нові заходи вимагатимуть від суден зниження викидів вуглецю за допомогою обов’язкової системи рейтингу суден. Від усіх суден вимагається розрахувати свій індекс енергоефективності наявного судна (EEXI) за допомогою технічних засобів для підвищення їх енергоефективності та встановити свій річний робочий індекс вуглецевої інтенсивності (CII) і рейтинг CII. Інтенсивність викидів вуглецю пов’язує викиди парникових газів з кількістю вантажу, що перевозиться на пройдену відстань. Подвійний підхід має на меті розглянути як технічні (якщо судно модернізовано та обладнано), так і експлуатаційні заходи (якщо судно працює).

Досягнутий індекс енергоефективності наявного судна (EEXI) необхідно розрахувати для кожного судна. Це вказує на енергоефективність судна порівняно з базовою лінією. Судна повинні відповідати конкретному необхідному індексу енергоефективності наявного судна (EEXI), який базується на необхідному коефіцієнті зниження (вираженому у відсотках відносно базового рівня EEDI).

Пропозиції стосуються того, щоб судна валовою місткістю 5000 і більше визначили свій необхідний річний індекс вуглецевої інтенсивності (CII). CII визначає щорічний коефіцієнт зниження, необхідний для забезпечення безперервного покращення експлуатаційної інтенсивності викидів вуглецю на судні в межах певного рейтингового рівня.

Досягнутий фактичний індекс вуглецевої інтенсивності СІI (досягнутий річний операційний СІI) необхідно буде задокументувати та перевірити відповідно до необхідного річного операційного СІI. Це дозволить визначити експлуатаційний рейтинг інтенсивності вуглецю. Оцінка буде надана за шкалою - робочий рейтинг індексe вуглецевої інтенсивності A, B, C, D або E - що вказує на значний вищий, незначний вищий, помірний, незначний нижчий або нижчий рівень продуктивності. Рівень ефективності буде записано в судновому плані управління енергоефективністю (SEEMP).

Судно з рейтингом D протягом трьох послідовних років або E повинно подати план коригувальних дій, щоб показати, як буде досягнуто необхідного індексу (C або вище). Адміністрації, портовій владі та іншим зацікавленим сторонам, якщо це доречно, рекомендується надавати стимули для суден з рейтингом A або B. IMO вказала, що штрафи будуть накладатися на судна з рейтингами D і E з 2025 року, хоча фактичні штрафи залишаються предметом обговорення ІМО.

Комітет ІМО із захисту морського середовища (MEPC) розгляне ефективність виконання вимог CII та EEXI не пізніше 1 січня 2026 року та за необхідності розробить та прийме додаткові поправки.

УДК 656

ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ЗЕЛЕНИЙ КУРС

Олексій МАГАМАДОВ, Борис ШУРІН

В грудні 2019 року Європейська Комісія звернулася до Європейського парламенту, Європейської ради, Ради ЄС, Європейського соціально-економічного комітету і Комітету регіонів з пропозицією щодо прийняття «Європейського зеленого курсу», розробленого для Європейського Союзу (ЄС) та його громадян. Цей документ відкриває нову сторінку щодо зобов'язань Європейської Комісії відносно вирішення проблем із кліматом та охороною навколишнього середовища. Це нова стратегія розвитку, спрямована на перетворення ЄС на справедливе та процвітаюче суспільство із сучасною, ресурсозберігаючою та конкурентоспроможною економікою, в якій у 2050 р. відсутні викиди парникових газів та економічне зростання не залежить від використання ресурсів. Мета Євросоюзу зі скорочення викидів парникових газів до 2030 року була збільшена з раніше затверджених 40% до як мінімум 55% порівняно з рівнем 1990 року.

Реалізація стратегії вимагатиме узгоджених дій усіх секторів економіки ЄС, включаючи: - інвестування в екологічно чисті технології; підтримка промисловості з метою впровадження інновацій; - впровадження більш чистих, дешевих та здорових видів приватного та громадського транспорту; - декарбонізація енергетичного сектора; - підвищення енергоефективності будівель; - розширення співпраці з міжнародними партнерами над покращенням світових екологічних стандартів.

Документ констатує, що на транспорт припадає чверть викидів парникових газів, і кількість цих викидів продовжує зростати, та визначає завдання прискорення переходу до екологічно безпечної та інтелектуальної мобільності.

Для досягнення кліматичної нейтральності до 2050 р. необхідно скорочення викидів парникових газів транспортом на 90%. Скорочення має проводитися за рахунок автомобільного, залізничного, авіаційного та водного транспорту. Екологічно безпечний транспорт повинен надавати користувачам доступніші, здоровіші та чистіші альтернативи нинішнім можливостям щодо мобільності за рахунок втілення наступного.

Задля підвищення ефективності транспортної системи мультимодальні перевезення потребують значної підтримки. Значна частина -75% вантажів, що перевозяться в ЄС автомобільним транспортом, має бути переведена на залізничний та внутрішній водний транспорт. Це вимагатиме вжиття заходів щодо поліпшення управління та підвищення пропускної спроможності залізниць та внутрішніх водних шляхів.

Планується також, що автоматизована та об'єднана мультимодальна мобільність відіграватиме велику роль поряд з інтелектуальними системами управління рухом, роботу яких повинен забезпечити перехід до цифрової економіки. Транспортна система та інфраструктура ЄС будуть пристосовані до підтримки нових екологічно безпечних послуг забезпечення мобільності, які можуть знизити завантаженість доріг та забруднення, особливо у міських районах.

Транспорт повинен проводити набагато менше викидів, особливо у містах. Поєднання заходів має вирішити проблему викидів, заторів у містах та покращення громадського транспорту.

Вартість транспорту повинна відображати його вплив на довкілля та здоров'я. Субсидії на викопне паливо повинні бути скасовані.

Планується застосування квот на торгівлю викидами парникових газів у ЄС до автомобільного транспорту як доповнення до існуючих та майбутніх норм викидів CO2 транспортними засобами. Відносно морських перевезень, втілюється регулювання доступу суден, що найбільш забруднюють довкілля, в порти ЄС та зобов'язання суден в доках використовувати берегові електричні мережі. Аналогічним чином, якість повітря має бути покращена поблизу аеропортів за допомогою боротьби з викидами забруднюючих речовин літаками та обладнанням аеропортів.

Щоб підтримати перехід до чистішої, екологічнішої та розумнішої мобільності, відповідно до цілей Європейської зеленої угоди, Європейська Комісія в 2021 прийняла наступні чотири пропозиції, які модернізують транспортну систему ЄС.

1.Розвиток інтелектуальної та сталої TEN-T

TEN-T —загальноєвропейська мережа залізниць, внутрішніх водних шляхів, морських судноплавних шляхів і доріг, яка з'єднує 424 великих міста з портами, аеропортами та залізничними терміналами. Коли TEN-T буде завершено, це скоротить час подорожі між цими містами. Наприклад, пасажири зможуть доїхати потягом між Копенгагеном і Гамбургом за 2,5 години замість 4,5 годин, необхідних сьогодні.

Щоб усунути відсутні ланки та модернізувати всю мережу, запропоновано:

забезпечення можливості поїздам рухатися основними пасажирськими залізничними лініями TEN-T зі швидкістю 160 км/год або швидше до 2040 року. Канали та річки повинні забезпечувати хороші умови для судноплавства.

збільшення кількості перевантажувальних терміналів, покращення пропускної спроможності вантажних терміналів, скорочення часу очікування на залізничних прикордонних пунктах, довші потяги та можливість перевозити вантажівки потягами по всій мережі. Розвиток дев’яті «Європейських транспортних коридорів», які об’єднують залізничні, автомобільні та водні шляхи.

запровадження нового проміжного терміну до 2040 року, щоб попередити завершення основних частин мережі перед кінцевим терміном до 2050 року, який стосується ширшої, комплексної мережі.

розроблення планів сталої міської мобільності усіма 424 великими містами вздовж мережі TEN-T, для сприяння мобільності з нульовим рівнем викидів, а також розширити та покращити громадський транспорт та інфраструктуру для пішохідного та велосипедного руху.

2. Збільшення міжміських та прикордонних залізничних перевезень

Залізниця залишається одним із найбезпечніших і найчистіших видів транспорту, тому вона є основою політики, спрямованої на те, щоб мобільність у ЄС стала більш стійкою. Дії включають:

підвищення зручності продажу мультимодальних квитків;

дозвіл пасажирам знаходити найкращі квитки за найпривабливішою ціною та покращення підтримки пасажирів;

скасування зайвих національних технічних та експлуатаційних правил;

ціноутворення на доступ до колій у 2023 році, що полегшить доступ залізничних операторів до інфраструктури, підвищують конкуренцію та забезпечить більш привабливі ціни на квитки для пасажирів;

підтримка до 2030 року запуску принаймні 15 транскордонних пілотних проектів для перевірки підходів Плану дій до набуття чинності нових вимог TEN-T.

3.Інтелектуальні транспортні послуги для водіїв

Інтелектуальна мобільність робить мобільність більш стійкою. Розгортання нових інтелектуальних послуг - доступність в цифровому форматі певних ключових відомостей про дороги, подорожі та дорожній рух, зокрема обмеження швидкості, плани руху транспорту чи дорожні роботи, вздовж мережі TEN-T і, зрештою, охоплювали всю мережу доріг, а також забезпечить доступність основних послуг, пов’язаних з безпекою, для водіїв уздовж мережі TEN-T.

4. Чистіша, зеленіша, легша міська мобільність

Вирішення певних проблем мобільності, пов’язаних із цією інтенсивною економічною діяльністю – заторів, викидів, шуму. Рамкова програма міської мобільності містить європейські рекомендації щодо того, як міста можуть скоротити викиди та покращити мобільність, зокрема за допомогою планів сталої міської мобільності (громадський транспорт, ходьба та вело-рух). Пріоритет рішенням з нульовим рівнем викидів для міських парків, включаючи таксі та послуги трансферу, останню милю міських доставок, будівництво та модернізацію мультимодальних вузлів, а також нові цифрові рішення та послуги.

УДК 656.078

ШЛЯХИ СОЛІДАРНОСТІ ЄС-УКРАЇНА

Олексій МАГАМАДОВ, Борис ШУРІН

Станом на початок 2022 року Україна опанувала статус найбільшого у світі експортера соняшникової олії (50% світового експорту), третього – ріпаку (20%) та ячменю (18%), четвертого – кукурудзи (16%) і п’ятого – пшениці (12%). За звичайних обставин 75% обсягів виробництва зерна в Україні експортувалося, що генерувало близько 20% національного річного доходу держави від експорту.

Українська економіка сильно постраждала від загарбницької війни з боку Росії. Зокрема, експорт був різко обмежений через блокаду українських чорноморських портів російським флотом, оскільки на ці порти припадало 90% експорту зерна та олійних культур до війни.

Приблизно третина експорту припадає на Європу, Китай та Африку відповідно. Експорт сільськогосподарської продукції, яка зберігається в країні, на світові ринки підтримує економіку та економічне відновлення України, а також сприяє стабілізації світових продовольчих ринків і покращенню глобальної продовольчої безпеки.

В травні 2022 ЄВРОПЕЙСЬКА КОМІСІЯ сформувала та спрямувала до ЄВРОПЕЙСЬКОГО ПАРЛАМЕНТУ, РАДИ, ЄВРОПЕЙСЬКОГО ЕКОНОМІЧНОГО І СОЦІАЛЬНОГО КОМІТЕТУ ТА КОМІТЕТУ РЕГІОНІВ «План дій розвитку шляхів солідарності ЄС-Україна для сприяння експорту сільськогосподарської продукції України та двосторонній торгівлі з ЄС» (COM(2022) 217 final).

План вмішує 20 пунктів за відповідними ключовими напрямами.

Короткострокові заходи:

надання додаткового вантажного рухомого складу, вантажівок, барж і каботажних суден;

збільшення пропускної здатності транспортних мереж і перевантажувальних терміналів, які використовуються;

спрощення митних операції та інших перевірок - термінове визначення, які митні процедури не є необхідними та можуть бути спрощені. Консультативна місія ЄС в Україні (EUAM Ukraine) і Місія ЄС з прикордонної допомоги Молдові та Україні (EUBAM), відповідно до своїх повноважень, можуть надавати підтримку українським прикордонним і митним органам, щоб полегшити ввезення товарів до ЄС;

формування можливості зберігання товарів на території ЄС - використання наявних в ЄС потужностей для зберігання сільськогосподарської продукції.

Крім термінового пошуку альтернативних маршрутів, в якості середньострокових та довгострокових заходів запропоновано збільшення потужності інфраструктури на нових експортних коридорах, покращення інфраструктури (включаючи перевантажувальні та мультимодальні термінали, а також необхідні залізнично-автомобільні сполучення у відповідних портах) в ЄС та на території України та Молдови та для збільшення зв’язку з ЄС.

Створення нових інфраструктурних з’єднань, зокрема:

модернізація транскордонних сполучень (автомобільних, авто -залізничних та залізничних) між ЄС та Україною, оптимізація та модернізація транспортних потоків з огляду на пропускну спроможність інфраструктури, сумісність та ефективність послуг перетину кордону, включаючи відновлення додаткових пунктів пропуску;

розвиток нових транс’європейських транспортних коридорів (TEN-T), що з’єднують ЄС з Україною та Молдовою;

покращення зв’язку та судноплавства в коридорі Рейн-Дунай.

УДК 339.5:656.6

СУЧАСНІ ТЕНДЕНЦІЇ В СФЕРІ ЛОГІСТИКИ

Ірина МАЙОРОВА

В умовах воєнного стану транспортна сфера стикнулася з рядом ускладнень.

Суттєво порушені ланцюги постачань - зупинена роботи морських портів, на яку припадало близько 2/3 об’єму від усієї зовнішньої торгівлі країни.

Зовнішньоекономічна діяльність та співпраця з Україною у зовнішній торгівлі можлива лише через сухопутний кордон і порти Румунії та країн Балтії. Контейнерні перевезення з портів сусідніх країн можуть відбуватися або автотранспортом (в контейнері чи з перевантаженням в тентоване авто), або залізницею до інтермодальних терміналів всередині країни. Однак сумарна пропускна спроможність кожного з цих варіантів у десятки разів менша, аніж пропускна спроможність контейнерних терміналів України.

В той же час транспортно-експедиторські компанії продовжують працювати в цих непростих умовах та шукають нові логістичні рішення.

Пандемія COVID-19 створила нові виклики для бізнесу, які він повинен був врахувати за відносно короткий час. Контейнерна криза, дефіцит чипів, закриті порти – все це тільки підсилило цю тенденцію.

Такі тренди як автоматизація, діджиталізація, інтеграція стають актуальними для підприємств транспортної галузі, в тому числі транспортно-експедиторських компаній.

Зупинимося на найбільш актуальних трансформаціях галузі, які відбуваються наразі. Світова логістика тяжіє до зелених рішень, роботизації та діджиталізації та автоматизації процесів.

В Україні ці тренди проявляються в автоматизації складських процесів та операційних систем, а також впровадженні діджиталізованих та інтегрованих рішень, зокрема, електронного документообігу, Shared Competence Centers, кабінету клієнта та перевізника 360°.

З усього переліченого наразі найбільш актуальним питанням є електронний документообіг, Е-ТТН. Його переваги полягають в оптимізації адміністративних процесів та часу персоналу, екологічності, а також можливості інтеграції з клієнтами та постачальниками.

Проте, на жаль, сьогодні в Україні існує чимало обмежень для повноцінного впровадження електронного документообігу (ЕДО): наявність електронного цифрового підпису (ЕЦП) усіх учасників, відсутність єдиної платформи, обов’язкове використання ЕДО для всіх учасників логістичного процесу, недосконале законодавство, упередженість податкових органів, недостатнє матеріально-технічне забезпечення усіх учасників діяльності.

Зокрема, для Е-ТТН, яка є найбільш актуальною в Україні, є суттєві обмеження: витратність внесення змін, отримання ЕЦП водіями перевізників, неможливість створення для окремих товарів (підакцизних тощо), ЦБД (Центральна база даних) не інтегрована з системами ДПС (Державної податкової служби) та операторами електронного документообігу.

Проте попри всі досі достеменно невирішені моменти, наразі в нашій державі вже сертифіковано 8 операторів електронного документообігу, що надають можливість оформлення Е-ТТН: EDIN, "Оптима Док", "Смарттендер", "ППЛ 33-35", "Совтес", "Вчасно Сервіс", "М.Е.Док", "Документ Онлайн".

Не менш цікавим трендом є автоматизація складів, яка посідає важливе місце в порядку денному логістичної галузі України.

Подальша характеристика логістичного ринку являє таку тенденцію, що ринок автомобільних перевезень складається лише з малих та середніх транспортних компаній. Середній вік вантажівок у нашій країні становить майже 20 років, показник один із найбільших у європейських країнах.

Також, на ринку України вантажівки не мають обмеження щодо терміну експлуатації та віку автомобіля.

Цікава ситуація й із логістичними площами (складами). Уже кілька років в Україні спостерігається значний відкладений попит на оренду якісних складських приміщень.

Загалом, вакантність нашій країні коливається на рівні 2.6-2.9%. За 2020 рік 85% договорів були укладені на квадратні метри ще на етапі будівництва. Тобто при введенні в експлуатацію складський комплекс вже практично не має вільних площ для оренди.

Тобто, логістичний ринок України характеризує: по-першє – значний потенціал, по-другє – відсутність іноземних інвестицій для його реалізації.

За експертними оцінками, суттєві зміни на ринку можна буде побачити лише через кілька років. Ринок складської та логістичної нерухомості малорозвинений і поки що не є інвестиційно привабливим, але в перспективі 5-7 років, з урахуванням стрімкого розвитку e-commerce варто очікувати його росту за умови стабілізації політичної ситуації.

Важливим фактором є стабільність ринку й економічної ситуації, а також зростання орендної ставки. Розвиток цього сегменту дозволить будувати більш модернізовані склади та підвищить якість нової пропозиції, а також посприяє будівництву нових проєктів.

Згідно з останнім дослідженням агентства Transport Intelligence, у європейських країнах, в тому числі й в Україні, спостерігається гостра нестача водіїв вантажівок. Дефіцит водіїв комерційного транспорту в Європі досяг позначки 400 тис осіб. Найбільш серйозна ситуація в Польщі, Великій Британії та Німеччині. При цьому дані щодо України вказують на те, що в країні може не вистачати до 120 тис водіїв вантажівок.

Окресливши логістичну проблематику нашої держави бачимо, що попри особливості та недоліки, ми рухаємося разом зі світовими тенденціями, як позитивними, так і негативними.

Серед переваг: автоматизація багатьох процесів, оптимізація складських площ та людських ресурсів, мінімізація помилок, ефективність та швидкість обробки, можливість проєктного рішення під потреби замовника. Недоліками є висока вартість проєктів та потреба розробки під індивідуальні задачі клієнта.

Отже, автоматизація, діджиталізація, інтеграція та інші тенденції – це перш за все рух до майбутнього з більш ефективною роботою, оптимізованими ресурсами та високими результатами. Попри особливості українського середовища, наша держава має всі шанси досягти рівня топових розвинених ринків.

УДК: 159.923.2

Вивчення тривожності серед студентської молоді в Україні під час війни

Вікторія Малиш

Дослідження тривожності у студентів вищих навчальних закладів в Україні під час війни є дуже актуальним і важливим. Війна та конфліктні ситуації можуть викликати значний рівень тривожності у людей, особливо у студентів, які переживають перехідний період у своєму житті та мають великий потенціал для розвитку та реалізації своїх можливостей.

Вивчення рівня тривожності серед студентів може допомогти виявити та визначити фактори, які спричиняють тривожність. Наприклад, такими факторами можуть бути: нестабільна політична та економічна ситуація в країні, страх за своє життя та життя рідних, перспектива нестачі грошей на навчання, неуспішна адаптація до нового оточення та інше. Знання про такі фактори допоможе виявити можливі ризики та проблеми, що виникають у студентів під час війни, та розробити ефективні стратегії психологічної підтримки.

Дослідження також може бути корисним для розробки програм та інтервенцій, які спрямовані на зниження рівня тривожності серед студентів. Наприклад, такими програмами можуть бути тренінги зі стрес-менеджменту, психологічні консультації, програми для підвищення рівня резилієнтності та інше.

Різні українські науковці займалися дослідженнями проблем тривожності серед студентів вищих навчальних закладів в Україні з початку війни у 2014 році: Л. Максименко, Л. Ступак, О. Вакуленко тощо. Вони досліджували різні аспекти тривожності студентів, такі як їх емоційний стан, рівень стресу, депресії та інші психічні стани. Дослідження проводилися в різних вищих навчальних закладах по всій Україні, включаючи Київ, Львів, Одесу та інші міста.

У своєму дослідженні Лариса Максименко досліджувала рівень тривожності серед студентів різного віку та статі. Дослідження показало, що більшість студентів вищих навчальних закладів в Україні відчувають тривогу через війну в країні. За її дослідженням, 89% студентів відчули певний рівень тривоги, а 41% студентів зазнали високого рівня тривоги. Також вона зазначила, що студентки виявили більший рівень тривоги порівняно зі студентами [1].

Людмила Ступак досліджувала рівень тривожності серед студентів-медиків в Україні в умовах війни. За її дослідженням, 88% студентів-медиків відчули певний рівень тривоги, а 30% студентів-медиків зазнали високого рівня тривоги [2]. Однак, варто зазначити, що дослідження Людмили Ступак було проведено тільки серед студентів-медиків і не відображає реального стану рівня тривоги серед студентів інших спеціальностей.

У дослідженні Олени Вакуленко були проаналізовані рівні тривожності серед студентів різних спеціальностей в умовах війни в Україні. Згідно з результатами дослідження, більшість студентів (близько 70%) відчували певний рівень тривоги, а більшість з них (приблизно 40%) відчували помірний рівень тривоги. Крім того, було виявлено, що студенти, які мешкали в зоні конфлікту, відчували більший рівень тривоги, ніж ті, хто мешкав в інших регіонах. Окрім того, дослідження показало, що студенти, які мали високий рівень тривоги, мали менший рівень академічної успішності [3].

Крім того, різні дослідження виявили, що на рівень тривоги у студентів впливає багато чинників, включаючи загальний стрес, стосунки з оточенням, відсутність досвіду вирішення проблем, впевненості в своїх можливостях та інші.

У нашому дослідженні для вивчення рівня тривожності серед студентів ми використовували Шкалу тривожності та депресії Голдберга (Goldberg Anxiety and Depression Scale) [4]. Це самопочуттєва шкала, що використовується для оцінки рівня тривожності та депресії у пацієнтів. Шкала складається з двох частин - перша частина відноситься до тривожності, друга - до депресії. Кожна з частин містить по 9 питань, на які клієнт повинен відповісти за останній тиждень за допомогою шкали, що містить 4 пункти. Кожне питання має на меті оцінити ступінь виникнення тих чи інших симптомів тривожності та депресії.

В досліджені приймали участь студенти різних спеціальностей з різних навчальних закладів України. Дослідження відбувалося онлайн через Google forms. У дослідженні прийняло участь 85 студентів, дівчат та хлопців, віком від 18 до 25 років. Аналіз результатів показав, що 56,1% студентів мають підвищений рівень тривожності, а 21,1% - підвищений рівень депресії.

Середній показник тривожності за шкалою становив 15,1, а середній показник депресії становив 11,87, що перевищує нормативні показники.

Таким чином, наше дослідження підтверджує той факт, що серед студентів вищих навчальних закладів в Україні під час війни існує підвищений рівень тривожності та депресії. В середньому більше половини студентів вищих навчальних закладів в Україні під час війни мають високі та підвищені показники депресії за шкалою Голдберга. Це свідчить про серйозні проблеми психічного здоров'я студентів в умовах війни. Якщо не будуть прийняті заходи для зменшення рівня тривожності та депресії серед студентської молоді, це може призвести до серйозних наслідків, які можуть вплинути на їхнє майбутнє життя та кар'єру. Для зменшення рівня тривоги серед студентів необхідно проводити спеціальні тренінги та програми психологічної підтримки, а також покращувати умови для виконання навчальних завдань та розвитку кар'єри.

Саме тому наступним етапом нашої роботи стала розробка рекомендацій для підтримки студентської молоді, з метою зменшення рівня тривожності та запобігання виникнення депресії. Ці рекомендації можуть бути корисними для практикуючих психологів, які працюють зі студентами, а також для керівників вищих навчальних закладів, які прагнуть покращити психологічний клімат серед студентів. Зокрема це:

Проведення індивідуальних консультацій зі студентами. Психолог може проводити індивідуальні консультації зі студентами, під час яких з'ясовувати їхні проблеми та потреби. Це дозволить створити індивідуальну психологічну підтримку для кожного студента.

Розробка тренінгів зі зниження рівня тривожності та запобігання виникнення депресії. Тренінги можуть включати різні практики, такі як релаксація, медитація, дихальні вправи, фізичні вправи та інші методи.

Проведення групових занять. Групові заняття можуть включати обговорення тем, пов'язаних зі здоров'ям, психологією та самопізнанням, використання різних психологічних ігор, вправ та технік.

Організація підтримки від одногрупників. Для багатьох студентів може бути корисною підтримка від одногрупників, які можуть створити спільноту зі спільними цілями та інтересами.

Розробка плану дій на випадок кризових ситуацій. Важливо мати план дій на випадок кризових ситуацій, наприклад, як діяти під час епідемії, навчання на дистанційному режимі, надзвичайних ситуацій в особистому житті тощо.

Програми підтримки можуть включати різноманітні психологічні методики та техніки, такі як когнітивно-поведінкова терапія, медитація, релаксація, групові та індивідуальні консультації з психологом, а також різні способи саморозвитку та самопізнання. Важливо також створити сприятливе середовище для студентів, де вони можуть відчувати себе підтриманими та зрозумілими, та забезпечити їм доступ до різноманітних ресурсів, які можуть допомогти у зниженні рівня тривожності та запобіганні виникнення депресії.

Отже, вивчення рівня тривожності у студентів вищих навчальних закладів в Україні під час війни є дуже важливим, тому що це може допомогти зрозуміти проблеми та ризики, які виникають у студентській громадськості під час війни, та розробити ефективні програми та стратегії психологічної підтримки, щоб забезпечити студентам належні умови для успішного навчання та розвитку в ці складні часи. Крім того, дослідження може допомогти вирішити проблему соціальної ізоляції, яка може стати на шляху до формування здорового студентського середовища. Знання про рівень тривожності серед студентів також може бути корисним для формування громадської думки та політики щодо психологічної підтримки у вищих навчальних закладах в Україні під час війни.

Список використаних джерел:

Максименко Л. (2017). Психологічна допомога в умовах війни: досвід та перспективи. Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Психологія, 60, С. 63-66.

Ступак Л.В. (2017). Психологічний стан студентів-медиків в умовах війни в Україні. Ukrainian Journal of Educational Studies and Information Technology, 5(3), С. 74-80.

Вакуленко О. М. Тривожність студентів у військовий період // Педагогіка вищої та середньої школи. – 2017. – № 53. – С. 83-90.

Goldberg, D. (1972). The detection of psychiatric illness by questionnaire. Maudsley monograph no. 21. Oxford University Press.

УДК 621.43

ДОСЛІДЖЕННЯ робочого процесу суднових ДВЗ при ВИКОРИСТАННІ палив Із низьким вмістом сірки

Валентин МАЛЬЧЕВСЬКИЙ

Вимоги Міжнародної морської організації, державних природоохоронних органів та інших неурядових груп спрямовані на зниження викиду шкідливих речовин у довкілля під час експлуатації дизельних двигунів. Нові обмеження щодо вмісту сірки впливають на види палива, які можна використовувати на суднах і таким чином необхідно розуміти, які максимальні/мінімальні значення та типові діапазони вмісту сірки і в'язкості повинні бути для суднового палива.

В усьому світі зростає рух по впровадженню дизельного палива з наднизьким вмістом сірки (ULSD). Спочатку ця вимога була застосована до автомобільної промисловості, а тепер на це паливо переводять також і позадорожні і суднові двигуни. По мірі того, як використання ULSD стає широко поширеним на березі, нафтопереробні заводи все частіше вироблятимуть лише ULSD і продаватимуть його у тому числі на морському ринку. Це є більш вигідним для виробника, ніж платити за переведення порівняно невеликої кількості палива, проданого на морський ринок у інший стандарт [1].

Причина поштовху вимагати ULSD полягає в тому, що його використання дозволяє застосовувати нові технології контролю викидів, які забезпечать значно менші об’єми викидів твердих частинок, окислів SOx та NOx від дизельних двигунів. Використання вказаних палив у суднових дизелях пов'язане з низкою труднощів, оскільки ці двигуни зазвичай призначені для використання на паливах з високою в'язкістю та змащувальною здатністю. При підвищенні температури палива перед двигуном його в'язкість набуває значення нижче допустимого інтервалу.

Для малооборотних дизельних двигунів (крейцкопного типу з номінальною частотою обертання меншою за 400 об/хв) мінімальна в'язкість палива перед паливними насосами високого тиску повинна бути на меншою за 2 сСт [2, 3]. Для дистилятного ULSD палива стандарту DMA (MGO) мінімальне значення в’язкості цього палива відповідає температурі 50°C. Будь-яке підвищення температури палива призводить до зниження його в'язкості та до високої ймовірності шкідливих наслідків [1], таких як:

1. Через зниження в'язкості зменшується товщина плівки між поршнем паливного насоса та корпусом у паливних клапанах, що призводить до надмірного зношування та можливого залипання та прискорює вихід з ладу паливного насосу. Можливо виготовляти спеціальні паливні насоси, які найбільше підходять для цього типу палива, наприклад, насоси з покриттям з карбіду вольфраму, або передбачати окрему систему змащення паливного насоса.

2. Втрата потужності в подачі палива насосами високого тиску через збільшення протічок через зазори у насосі, що призводить до втрати потужності суднового двигуна.

3. Існуюча система очищення може не підходити для палива з низькою в'язкістю та густиною. Очищення MGO не завжди потрібно, але іноді рекомендується. Для його забезпечення може знадобитися встановлення окремого очисника палива MGO та окремої системи трубопроводів для здійснення розподілу палива.

У відповідності з тим, що зміна в’язкості дизельного палива з наднизьким вмістом сірки (яке відповідає паливу DMA за стандартом ISO 8217 2017, або дизельному паливу № 2 за стандартом ASTM D-975) у межах діапазону його нижніх допустимих для двигуна значень при відповідній зміні температури у машинному відділенні суттєво впливає на стабільність роботи двигуна, було виконане дослідження впливу в’язкості палива та інших його властивостей на параметри робочого процесу для двигуна MAN B&W 8S90ME-C9.2.

Для дослідження було використано онлайн-комплекс моделювання робочих процесів двигунів Blitz-PRO [4]. Даний комплекс дає можливість за допомогою високоточної математичної моделі оцінювати вплив різноманітних експлуатаційних факторів на робочий процес, а також робити прогнози щодо виявлення великої кількості несправностей. Сервіс має вільний доступ; можливе моделювання робочих процесів двигуна як у стійкому режимі, так і у процесі переходу на новий режим.

Одним з найважливіших факторів, якій залежить від в’язкості палива є наявність протічок палива через паливний насос високого тиску (ПНВТ). При зменшенні в’язкості нижче заданого для двигуна діапазону паливна апаратура не може працювати належним чином, оскільки об’єм протічок збільшується. Разом із цим тиск упорскування (рупорск) зменшується, що призводить до зростання середнього діаметра крапель палива в паливному факелі.

Для того, щоб при збільшенні протічок та зменшенні тиску упорскування забезпечити задану потужність двигуна, регулятор збільшує циклову подачу, тобто, фактично, розтягує її за часом. Для урахування збільшення циклової подачі при зниженні в’язкості палива у процесі розрахунків параметрів робочого процесу при температурі палива 50 ºС відбувалося збільшення тривалості упорскування (φупор).

В результаті дослідження показано, що для палива з малою в’язкістю суттєво зменшуються значення індикаторного та ефективного к.к.д та відповідно збільшується витрата палива. Процес згоряння палива з малою в’язкістю при наявності протічок значно затягується у порівнянні із паливом з високою в’язкістю та відбувається менш ефективно.

Отже, для забезпечення якісного робочого процесу двигуна при використанні дистилятних палив необхідно постійно контролювати температуру палива перед паливними насосами високого тиску. Досить ефективним способом контролю температури є використання системи стабілізації температури палива на базі холодильної установки.

Література

American Bureau of Shipping ABS Nautical Systems. Fuel Switching Advisory Notice., 2010. – 36 p.

MAN Diesel & Turbo. Service Letter SL2014-593/DOJA. Guidelines for Operation on Fluids with less than 0,1 % Sulfur.

Diesel engine fuels. Change-over from MDO to HFO manually. – Winterthur Gas & Diesel, Issue 002 2018-12, 23p.

Neumann, S. Vibrodiagnostics of marine diesel engines in IMES Gmbh systems / S. Neumann, R. Varbanets, D. Minchev, V. Malchevsky and V. Zalozh // Ships and Offshore Structures. – 2022. – Vol. 17. – Iss. 9. https://doi.org/10.1080/17445302.2022.2128558.

УДК 378.14:81

АКТУАЛЬНІСТЬ РЕКЛАМНOГО ТЕКСТУ ТА СКЛАДНOСТI ЙОГО ПЕРEКЛАДУ

Світлана МАСЛОВА

Суспiльство – це сформована під час історичного розвитку людства відносно стійка інтегрована система соціальних структур, функцій і зв'язків, у якій реалізуються фoрми об'єднання людей, що склалися у процесі взаємодії. Оскільки суспільство створено та розвивається у процесі спiльної діяльності людей, відповідно його існування підтримується нею. Сукупність суспільних відносин, що породжуються спільною діяльністю людей, формує стійкі соціальні системи, що забезпечують цілісність: соціальні структури та соціальні інститути, що їх регулюють, ринок та суспільство.

Сьогоднi складно уявити сферу людської комунікації без такoго соціального явища як реклама. Реклама не тільки організовує та регулює деякі процеси взаємодії людей, але і безпосередньо чи опосередковано впливає на психологічний i соціокультурний стан, на спосіб мислення, формує їх цінніснi переваги.

Жити в сучасному світі означає не тiльки прийняти рекламу як частину нашого життя з усіма її перевагами і недоліками. Жити в сучасному світі означає прийняти себе як дієвого учасника культурного пoля, яке зайняте рекламою. Саме ця обставина змушує нас зосереджено поставитися до реклами як дo виду комунікації та розглянути специфiку мовних механізмів, що використoвуються в рекламі.

Поняття рекламного тексту в лінгвістиці розглядається як об'єктивно існуюча справжність, що характеризується рядом рис, серед яких називаються цілісність, зв'язність, завершенiсть, окремість, внутрішня організація, автономне значення. Реклама тісно пов'язана iз засобами масової інформації, які виступають як носій конкретних рекламних слоганів. Водночас не слід забувати, що реклама – не лише масова, а й багато в чому примусова комунікація. Запoрукою вдалого рекламного слогану або його перекладу є гармонійне поєднання основної рекламної ідеї з тими засобами виразності, які найбільше відповідають даній ідеї. Це виражається зокрема у знаходженні тієї єдиної вірної тональності рекламного звернення, що надає перекладу особливу енергетику, посилюючи йoго сукупний образно-мовний вплив на масову аудиторію.

Перекладач відіграє основну роль у процесі перекладу та забезпечення міжкультурної комунікації та повинен бути не лише білінгвальним, а й двокультурним. Міжкультурна комунікація та переклад – нероздільні. Переклад є різновидом міжмовної та міжкультурної комунікації. Переклад реклами – процес творчий та вимагає від перекладача знання не тільки самої мови, а й екстралінгвістичних реалій, культури цільової аудиторії i менталітету. До процесу перекладу рекламного слогану застосовують поняття «креативний переклад», тoбто переклад, адаптований до цієї аудиторії, у цій країні, до даного сегменту ринку.

Для застосовування найбільш ефективних прийомів перетворення (перекладацькі трансформації) необхідно щоб перекладач рівною або майже рівною мірою володів культурами як вихідної мови, так і мoвою на яку саме перекладає, оскільки проблема адекватності перекладу є, в значній мірі, проблема правильного використання при перекладі лексико-фразеологічних, граматичних та стилiстичних відповідностей. Поняття адекватності передбачає можливість замін (за допомогою яких оригінал відтворюється в перекладі засобами іншої мови), що створюють той самий ефект і виконують ту ж функцію. Передача окремих елементів не призводить до механiчного відтворення цілого, оскільки ціле є простою сумою цих елементів. Кoжен з цього елементу є невід'ємною частиною взаємопов'язаної та взаємозумовленої системи.

Завдання адекватного перекладу полягає у використанні замін та відповідностей. У разі неможливості передачі всіх елементів оригіналу при перекладі перекладач може вдатися до рівноцінних замін, завдяки яким у перекладі створюється рівноцінний ефект. Такі заміни можливі тому що один і той же ефект може бути досягнутий різними стилістичними засобами і один і той же стилістичний засіб може виконувати різні функції.

Адекватний переклад – це відтворення як змісту, так i форми оригіналу засобами іншої мови. Адекватність, тобто рівноцінність оригіналу, невіддільна від точності і досягається шляхом граматичних, лексико-фразеолoгічних та стилістичних замін, що створюють рівноцінний ефект. Завдяки замінам перекладач фактично може передати всі елементи оригіналу. У вмілому використанні замін і полягає мистецтво перекладача. Однак iноді йому доводиться опускати якісь деталі, трохи послаблювати чи пoсилювати висловлювання.

Будь-який вид перекладу пов'язаний із рядом труднощів. Його використання обмежується рамками певних правил та вимог. Основною проблемою перекладу є часта різниця в довжині вихідної фрази та тієї, яка з'являється в хoді її інтерпретації та трансформації рідною мовою, а процес адаптації іншомовного рекламного слогану – це завжди процес творчий, що вимагає від перекладача не тільки глибоких знань самої мови та теоретичних основ перекладу, а й екстралінгвістичних реалій і маркетингової концепції самoї реклами.

Соціальна реклама як суспільний феномен у всьому світі є важливою складовою світoгляду. При перекладі англійських рекламних текстів перекладачеві потрібно використовувати комплексні перекладацькі трансформації, щоб досягти адекватного перекладу. Головнe завдання перекладачів знайти правильні комбінації цих трансформацій для адeкватного відображення навколишньої дійсності в мові та мовленні.

УДК 339.56:656.02

ГЛОБАЛЬНІ ТЕНДЕНЦІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ МОРСЬКОЇ ТОРГІВЛІ

Марина МАТВІЄНКО

Морська торгівля як основа та базис міжнародної торгівлі підпадає під дію багатьох чинників суспільного та форс мажорного характеру. COVID-19, війна в Україні, зміна клімату та геополітичні рішення та зміни накладають суттєвий відбиток на подальший розвиток морського транспорту та логістики, призводячи до утворення надлишків тоннажу, нестачі тари, перезавантаження одних портів при закритті чи простої інших, змінюючи маршрути, збільшуючи затримки та підвищуючи витрати на доставку.

Морський транспорт доставляє більше ніж 80% світового обсягу товарів, тому порушення в роботі означають, що їжа, енергія, ліки та інші предмети першої необхідності не дістаються тим, хто їх потребує. Підприємства залишаються без поставок, ціни для виробників і споживачів відчутно зростають.

Аналіз статистики засвідчує, що незважаючи на те, що затримки в останні два роки зменшуються, ціни на сухі вантажі падають, морський транспорт – і, отже, світова торгівля – залишаються вразливим. Крім того, галузь має здійснювати інвестиції у стабільний розвиток зараз, щоб зміцнити свою стійкість до майбутніх криз і зміни клімату.

Портам, судноплавним компаніям і транспортним операторам необхідно працювати над ефективним використанням пропускної спроможності, оновленням та розширенням флоту і обладнання, забезпеченням кваліфікованою робочою силою, покращенням зв’язку та продуктивності, зменшенням викидів.

Суттєве підвищення споживчих витрат у поєднанні з перебоями в ланцюжках постачання та логістичними обмеженнями призводить до подальшого зростання ставок контейнерних перевезень (у п’ять разів до рівня до пандемії у 2021 році). Стрімке зростання витрат на контейнерні перевезення, яке досягло піку на початку 2022 року, призвело до суттєвого підвищення споживчих ціни.

Подібним чином ставки на фрахт на сипучі вантажі – неупаковану сировину, як-от зерно – зросли через війну в Україні, тривалу пандемію та кризу ланцюга поставок. Згідно з моделюванням ЮНКТАД, підвищення цін на зерно та тарифів на перевезення сипучих вантажів може призвести до підвищення споживчих цін на продовольство на 1,2% із подальшим зростанням у країнах із середнім і низьким рівнем доходу [1].

Падіння тарифів на фрахт та чартерних ставок у середині 2022 року у порівнянні із попереднім підвищенням несуттєве і не може істотно покращити прогнози. Ставки залишаються високими для танкерних вантажів нафти та природного газу через триваючу енергетичну кризу. У все більш непередбачуваному операційному середовищі майбутні витрати на доставку, ймовірно, будуть вищими та більш волатильними, ніж у минулому (Рис. 1).

Рис. 1. Динаміка ставок на морські перевезення на основі Шанхайського індексу контейнерних вантажних перевезень

Джерело: Shipping Intelligence Network - Clarksons Research

Зростання попиту на контейнерні вантажі призвели до швидкого відновлення світової морська торгівля у 2021 році. Відвантаження зросли приблизно на 3,2% і досягли 11 мільярдів тонн. Це означає покращення на 7 процентних пунктів порівняно зі зниженням на 3,8% у 2020 році в наслідок пандемії. Зростання зафіксовано в усіх регіонах, що розвиваються. Товарообіг зріс приблизно на 5,6% в Африці, на 3% у Латинській Америці та Карибському басейні та на 3% в Азії, яка залишалася провідним світовим центром обробки морських вантажів, на який припадало 42% завантажених і 64% розвантажених товарів у 2021 році.

Але ризики та невизначеність залишаються високими. У всьому світі інфляція та вартість життя зростають і можуть зменшити споживчі витрати. Політика нульового поширення COVID-19 у Китаї, найбільшому світовому експортері, може призвести до перебоїв у виробництві. А війна в Україні продовжує впливати на світові ринки продуктів харчування, енергії та добрив.

За прогнозами ЮНКТАД, глобальна морська торгівля втратить обертів, а зростання сповільниться до 1,4% у 2023 році. Очікується, що в період 2023–2027 років вона зростатиме на 2,1% щорічно – повільніше, ніж середній показник 3,3%, зафіксований за останні три десятиліття [2].

Викиди парникових газів від світового морського флоту показують тенденцію до збільшення не дивлячись на всі заходи, до яких вдається світова спільнота.. У період з 2020 по 2021 рік вони зросли на 4,7%, причому більша частина збільшення припала на контейнеровози, суховантажні судна та судна для генеральних вантажів. Як і викиди, середній вік флоту також зростає – ще одна проблема для навколишнього середовища, оскільки старі судна забруднюють більше. За кількістю суден поточний середній вік становить 21,9 року, а за вантажопідйомністю 11,5 року. Судна старіють частково через невпевненість судновласників щодо майбутніх технологічних розробок і найбільш рентабельного палива, а також через зміну правил і цін на паливо.

Світу потрібне нове покоління кораблів, які можуть використовувати найбільш економічно ефективне паливо та бездоганно інтегруватися з розумними цифровими системами. Але обсяги суднобудування залишаються низькими. Глобальний комерційний флот зріс менш ніж на 3% у 2021 році – другий найнижчий показник з 2005 року.

Адаптація портів та іншої критичної транспортної інфраструктури до наслідків зміни клімату стає все більш актуальною, особливо для найбільш уразливих країн.

Список використаних джерел

UNCTAD report. URL: https://unctad.org/rmt2022

Clarksons Research. Containership Market Update. URL: https://sin.clarksons.net/

Clarksons Research. Weekly Shipping Highlights URL: https://sin.clarksons.net/

Container Trade: Green Shoots Still Scarce. URL: https://sin.clarksons.net/13245

Review of Maritime Transport 2020. Unctad (2020). URL: https://unctad.org/system/files/official-document/rmt2020_en.pdf

Trade and Development Report 2020. Unctad (2020). URL: https://unctad.org/system/files/official-document/tdr2020_en.pdf

УДК 621.867

МЕТОДИ ВИМІРЮВАННЯ ЧАСТОТНИХ СИГНАЛІВ

Володимир МАШІН, Микола ВІТЮК

В суднових системах автоматичного керування та моніторингу параметрів обладнання поширено використовуються датчики різного типу. Деякі з цих датчиків, наприклад тензометричні датчики, мають аналоговий вихід, що ускладнює процес вимірювання. Вихідний сигнал таких датчиків має вихідну напругу на рівні десятків мілівольт. Тензометричні датчики встановлюються безпосередньо на місці вимірювання параметру, наприклад на палубі судна при вимірюванні деформації корпуса, тоді як отриману інформацію необхідне передавати оператору, який знаходиться за десятки метрів від місця завантаження. Це викликає ряд труднощів, які пов’язані з електромагнітними перешкодами. Крім того, бажане мати високу точність вимірювання.

До складу практично будь-якої автоматичної системи входить вимірювальний датчик, який перетворює необхідну фізичну величину (силу, деформацію, прискорення, температуру, частоту обертів двигуна і т. д.) в аналоговий електричний сигнал, який пропорційний фізичній величині, що діє на датчик. Аналоговий сигнал з виходу вимірювального датчика для наступної обробки за допомогою мікроконтролера повинен бути перетворений у цифрову форму.

Дуже часто в системах автоматичного керування вимірювальний датчик розташований поблизу пристрою, який перетворює аналоговий сигнал з датчика в цифровий вигляд, тоді як сама управляюча система розташована на значній відстані від датчика. Це викликає певні складності, оскільки вихідний аналоговий сигнал має дуже малу амплітуду (від десятків мікровольт до десятків мілівольт). Наявність різного роду електромагнітних перешкод може викликати спотворення вихідного сигналу, що надходить від вимірювального датчика.

УДК 338.48

Весільний туризм: як вид туризму

Аліна Мехеда, Валентина Олійник

Майже в кожній культурі весілля є важливою життєвою подією, яка передбачає святкування у особливий спосіб, що запам'ятовується надовго. Одними із головних питань при підготовці весілля є – місце проведення одруження, підготовка, прийом гостей, оскільки подружжя планують церемонію, яка була б унікальною, запам’ятовуючою та розповідала б їхню історію кохання. Мотивації та вподобання кожної пари дуже різні, проте бажання відсвяткувати весілля в особливий спосіб є розповсюдженою тенденцією для всіх вікових груп і культур.

Весільний туризм – це різновид туризму, метою якого є відвідання місцевості для проведення весільних церемоній. Весільний туризм, тобто міжнародні подорожі з метою одруження або святкування весілля, останніми роками стають все більш розповсюдженими. Весільний туризм став видом діяльності, яка дає можливість туристичним дестинаціям позиціонувати себе як місце, де можна відсвяткувати своє весілля.

Є весільні тури, які складаються з проведення урочистої весільної церемонії за місцевими звичаями і традиціями. Такі обряди в різних куточках світу відрізняються вишуканою романтикою з перевдяганням у національні костюми, святковим столом, заставленими місцевими смаколиками, музичним супроводом та різноманітними атракціями.

Весільні тури – це і проведення медового місяця, відзначення річниці одруження, золоте весілля, офіційне укладення шлюбу, вінчання.

На сьогоднішній день найбільш популярними напрямками весільного туризму є: Туреччина (Анкара), Греція (Афіни), Італія (Венеція), Іспанія (Мадрід), Чехія (Прага), Індія (Мумбаї), Франція (Париж), Ізраїль (Єрусалим), ОАЕ Дубаї, Домінікана Санта-Домінго, Мальдіви Мале, Шрі-Ланка (Хіккадува), Індонезія (о. Балі), Таїланд (Паттая), Туніс (Хаммамет), Кіпр (Пафос) [1, 2].

Для молодят існує широкий асортимент весільних подорожей. Однак, у більшості ситуацій пара повинна самостійно вирішити, як хочуть вони відзначити свій медовий місяць. Адже практично будь-який тур можна назвати весільною подорожжю. Для молодих це може бути як звичайний пляжний тур економ-класу, так і справжня весільна експедиція, що і відбувається в більшості випадків. Натомість, якщо подружжя має на меті зробити весільний формат поїздки в усіх деталях, то краще обрати туристичну агенцію, яка займається організацією таких поїздок. Прикладом туристичних компаній, які спеціалізуються на весільних турах є «Поїхали з нами», «Хочу у відпустку», «S&T TOUR», «Join Up», «Fiesta-TOUR».

Весільна подорож відрізняється від звичайного туру наступними особливостями:

- вибір країни з найбільш незвичайними та мальовничими місцями;

- досвідчені спеціалісти фірми беруть на себе всі турботи по організації весільного туру;

- унікальний підбір місця проживання – для молодої пари обираються найромантичніші готелі [3].

На території України, локації весільного туризму мало відомі. Для проведення весільної церемонії багато пар обирають місце постійного проживання, а на медовий місяць виїжджають за кордон.

Останніми роками карантинні обмеження призвели до того, що розвиток внутрішнього туризму почав покращуватися в країні. За час карантину українці змогли відвідати місця, про які раніше ніколи не знали, і побачити свою країну.

Нареченим пропонується провести медовий місяць у наступних місцях України: Закарпаття, Львів, Одеса та інші міста.

На Закарпатті у весільному турі, також, в період з весни до осені можна відвідати різні індивідуальні екскурсії, піші та кінні прогулянки, збирання грибів та ягід, джип-тури та багато іншого. Взимку, чудова ідея покататися на лижах і сноуборді.

Медовий місяць у Львові – це відпочинок із зануренням в атмосферу старовини і романтики, його можна відвідувати в будь-яку пору року. Красива архітектура, затишні вулички з величезною кількістю стильних кав'ярень, історичних пам'яток, які молодята можуть відвідати. У кожному місцевому турагентстві вам запропонують маршрут «Львів – місто закоханих».

В Одесі молода пара може провести медову відпустку на узбережжі Чорного моря, орендувати яхту чи катер і помилуватися красою природи. Також пропонується відвідати Одеський оперний театр, почепити замочок як символ вічного кохання на Тещиному мосту або влаштувати весільну фотосесію [4].

Весільний туризм, наразі, займає чільне місце у світовому туристичному бізнесі. Для України подібний феномен заходить на вітчизняний ринок поступово. Задля розвитку весільного туризму необхідно розробляти та поширювати актуальні туристичні послуги, які задовольнятимуть потреби сучасних туристів.

Таким чином, весільний тур – це не тільки свято, а й можливість познайомитися з культурами різних країн, оцінити архітектурний і природний потенціал обраного регіону.

Список літератури

1. Весільний туризм. URL: http://uk.wikipedia.org/wiki.

2. Туристична агенція «Поїхали з нами». URL: https://www.poehalisnami.ua/tour/svadebnye-tury

3. Сутність поняття «весільний туризм». URL: https://infotour.in.ua/svadebnyj-turizm.htm .

4. Весільна подорож 2022: 4 ідеї, куди поїхати молодятам в Україні. URL: https://blog.pokupon.ua/ru/idei-dlja-velikolepnogo-medovogo-mesjaca-na-vse-12-mesjacev/#4

УДК 624.04:539.3

ВАРІАНТ МОДЕЛІ ПЛАСТИЧНОСТІ БЕТОНУ

Ігор МИРОНЕНКО, Вікторія ЛИТВИНЕНКО

Залізобетон - пружно-пластичний, комплексний, неоднорідний матеріал, що володіє здібністю до тріщиноутворення. Проте існуючі нормативні документи, регламентуючи врахування особливостей деформування залізобетону, фактично приводять всі розрахункові залежності лише для лінійних елементів (балки, колони і т.д.) і лише на окремих, найхарактерніших стадіях роботи. Тим часом, до умовно лінійних елементів можна віднести лише частину конструкцій сучасних залізобетонних будівель і споруд. Іншу частину складають плоскі і просторові конструкції, що працюють в умовах складного напруженого стану. Для них жодна із загальноприйнятих гіпотез про характер розподілу напружень і деформацій по перерізах незастосовна. Тому побудова моделі залізобетону, що враховує його специфічні особливості і реалізація цієї моделі в методі скінчених елементів для розрахунку просторових конструкцій, є актуальною задачею. У роботі робиться спроба створення моделі матеріалу, що має в основі поверхню навантаження, основні параметри якої виходили б за досвідченими даними, як це робиться в деформаційних теоріях. Як відправні елементи моделі приймається гранична поверхня матеріалу і діаграми його деформування.

Поверхня навантаження. Будується на основі граничної поверхні в припущенні рівномірного розширення поверхні навантаження, поки в граничному стані вона не збігається з поверхнею міцності:

(1)

де .

Процес отримання поверхні навантаження наочно представлений на рис.1, або в аналітичній формі:

,

або так

(2)

де - параметр зміцнення, - функція зміцнення.

Рис.1. Поверхня навантаження нннагружения.

Діаграма деформування бетону. Аналогічна діаграмі при одновісному напруженому стані (рис.2). У відносних координатах ця діаграма описується виразом

. (3)

де ; - початковий модуль пружності бетону при зсуві - координати точки на спадаючій гілці, - коефіцієнт пружно-пластичних деформацій, який визначається експериментально і залежить від виду бетону, його значення приймається в діапазоні 1.8-2.5; - граничне значення октаедричних дотичних напружень, яке визначається з умови міцності

(4)

Рис.2. Вихідна діаграма при одновісному напруженому стані

Пластичний модуль зсуву рівний:

, (5)

де модуль зсуву для повних деформацій з врахуванням (3) має вигляд:

, .

модулі об'ємних деформацій і дилатації дорівнюють:

,

а відповідні пластичні модулі мають вигляд

, (6)

де- початковий модуль об'ємних деформацій бетону.

Таким чином, сформульований варіант асоційованої теорії течії бетону з ізотропним зміцненням.

Пропонований варіант феноменологічної моделі матеріалу, що має в основі поверхню навантаження, основні параметри якої виходять на підставі дослідних даних, передбачається використовувати в крокових методах розрахунку за допомогою методу кінцевих елементів (МКЕ), коли простежуються всі етапи напруженого стану конструкцій або системи від початкового аж до руйнування.

УДК 94(477.74)''1921/1991'':322

«КОМУНІСТИЧНА НАУКОВА СИСТЕМА ПРОТИ РЕЛІГІЙНОГО СВІТОРОЗУМІННЯ»: ВИЛУЧЕННЯ ЦЕРКОВНИХ ЦІННОСТЕЙ В ОДЕСІ ПІД ЧАС ГОЛОДУ 1920-х рр.

Микола МИХАЙЛУЦА

Розуміючи наскільки критичною є голодна ситуація в 1920-ті роки і до яких наслідків може привести насильницьке вилучення церковного майна, центральна комуністична влада дещо зволікала з мотивацією й обгрунтуванням законодавства. І хоча Всеросійський ЦВК видав декрети “Про цінності, що знаходяться в церквах і монастирях” від 27 грудня 1921 р. і “Про порядок вилучення церковних цінностей, які знаходяться в користуванні віруючих” від 23 листопада 1922 р. спершу процес затримувався. А після 8 березня 1922 р., коли вийшла постанова “Про передачу церковних цінностей у фонд допомоги голодуючим” активізувалися заходи та утворювалися комісії з вилучення церковних речей, платини, золота, срібла коштовного каміння, слонової кістки тощо – того, що “істотно не зачепить інтереси культу”.

Навіть прикінці квітня 1922 р. в Одесі до вилучення цінностей з християнських храмів, зокрема православних, масштабно не підійшли. Спершу розглядалося питання “розпочати вилучення майна з синагог, враховуючи місцеві настрої”[1, арк. 261] проти єврейства.

Намагаючись вдарити по прихильникам української церкви (УАПЦ), органи влади зорганізували гласне судилище над очільниками українства в Одесі за укривання під час опису церковного майна. У кафедральному соборі м. Одеси також був відсутній опис коштовностей, що свідчило про намагання кліру приховати їх.

Однак, удар по єврейству не забарився, що знайшло відображення у телеграфному зведенні ОГЧК від 2 травня 1922 р. про політико-економічний стан Одеської губернії. У ньому звітувалося про те, що “вилучення церковних цінностей у синагогах пройшло без особливих ускладнень і дало 22 пуда срібла”[1, арк. 265]. Однак не все було так ідеально, як планували богоборці. Рабин та інші духовні наставники єврейської громади вдалися до вчинення фізичного спротиву. Згодом на представника синагоги Бейт Гамідраш за образу членів комісії з вилучення цінностей було подано скаргу до суду і його притягнуто до відповідальності.

Вилучення у храмах інших конфесій, зокрема православних, розпочалося 2 травня. У деяких церквах духовенство приховувало і підміняло цінності, за що “ціла низка священників була піддана суду”[2, с. 359]. У Спасо-Преображенському кафедральному соборі сталася крадіжка церковних цінностей, очевидно через небажання кліру собору віддавати церковні речі державним органам. Так само вчинила й релігійна громада Української церкви, намагаючись підмінити срібні речі іншими, які цінності не мали. За таке старосту української Дмитрівської церкви, як було підкреслено у інформзвіті ДПУ УСРР №4 за травень 1922 р., було оштрафовано на користь голодуючих на 100 млн рублів. Характерно, що все українське духовенство разом з прихожанами змогло зібрати на користь голодуючих біля 400 тис. руб. [2].

Продумана більшовиками до дрібниць кампанія з вилучення церковного майна та цінностей у травні 1922 р. отримала масштабного вигляду в Одесі і дуже ретельно готувалася. Підступною “наживкою” у цій вакханалії стала метода богоборців, яка зводилася до офіційного попередження священників та церковних старост, які зобов’язувалися не тільки відчинити церковні ворота, але й самі неодмінно мали бути присутніми під час вилучення майна. Владоможці, не даючи шансів священникам підняти на захист церковних цінностей прихожан, хитрили навіть наступним чином: священники зазвичай отримували повістку не раніше восьмої години вечора, і не пізніше восьмої години ранку. Наприклад, до церковного старости церкви Св. Миколая представники влади прийшли о пів на четверту ранку 3 травня 1922 р. А вже о десятій ранку комісія з вилучення коштовностей у складі трьох осіб (Жариков, Партикевич та Кудрявцева) нишпорила у церкві на Балтській дорозі на всю силу[3, с. 105].

Через кілька днів доповідь комісії з вилучення цінностей та церковного майна засвідчила “шабельний наскок” зненацька на церкви, що, власне, не викликало шаленого спротиву з боку населення і дивувало богоборців. Серйозних випадків не спостерігалося, незначні спроби особливо у робітничих кварталах, де “попи зібрали кликуш”, були ліквідовані твердістю і наполегливістю підкомісій, які отримали заздалегідь для цього певні директиви, – зазначалося у звіті від 5 травня 1922 р.[3].

У травні 1922 р. у масштабах Одеси і Одеського повіту вилучення церковного майна було майже завершено. У “Повітовому інформаційному бюлетені” №7 за 17 травня 1922 р. начальником ГубЧК Дукельським до вищих державних органів повідомлялося наступне: “Настрій населення і духівництва – задовільний. На 21 травня вилучення буде завершено у 13 волостях Одеського повіту. Реальні підсумки вилучення становили – 14 пудів 4 фунта 68 золотників срібла і 17,5 золотників золота. Багато предметів залишено для заміни…”[4, арк. 69].

Намагаючись хоча б гіпотетично перевести награбовані владою церковні цінності у гроші, рівнозначні досліджуваному історичному часу спробуємо отримати приблизну суму, яка могла бути використана задля закупівлі хліба і могла бути спрямована для голодуючих містян та мешканців пригороду Одеси. Звичайно ж наші підрахунки є доволі великим припущенням, оскільки ціни на хліб та інші продукти різко зростали буквально щоденно. Наприклад, напередодні 1 травня 1922 р. ціна на 1 фунт чорного хліба зросла до 230 тис. руб. [1, арк. 265].

Якщо ж 1 пуд = 40 фунтів, 1 фунт = 96 золотників, а 1 золотник = біля 4,26 грама, то більшовики реквізували у церковних громад приблизно 4,3 кг срібла і 74,5 г золота. Відштовхуючись від ціни – 35 тис. руб. за 1 фунт, наприклад, на темний ячмінний хліб на “чорному ринку” Одеси у 1922 р., можна припустити, що органи по боротьбі з голодом (комдопгол) могли закупити на вилучені дорогоцінні метали, зокрема за срібло, лише 17 038,1 фунтів чорного хліба. Якщо тодішній 1 фунт мав 0,409 кг, то це виглядає як 41657 кг, тобто у сьогоднішній системі ваги – лише (!) 41 тона 657 кг. А голодуючих значилося на початок 1923 р. в межах Одеси і регіону біля 100 тис. осіб, з яких, до того ж, понад 44 тис. становили діти. Проста арифметична дія дає нам можливість зрозуміти, що кожна людина, яка потерпала від голоду, могла б гіпотетично отримати лише 0,416 кг, (416 грамів), так необхідного для життя хліба. Та й те не відомо чи отримала взагалі, враховуючи масові крадіжки, спекуляцію, зловживання чисельної армії чиновників і партноменклатурників.

Отже, влада більшовицька на місцях не дуже переймалася проблемами голодного народу, оскільки перед нею стояла інша мета – “замість релігійного світорозуміння поставити струнку комуністичну наукову систему”[5, арк. 14], яка витіснить врешті-решт Церкву із радянського соціуму. Методи й механізми цієї “наукової системи” було більшовиками виписано й зреалізовано завдячуючи пропагандистським заходам, атеїстичній пропаганді, та репресивним діям.

Джерела та література:

Державне інформаційне зведення №25 за 25 ківтня 1922 р. Інформаційні зведення, бюлетені і огляди ОГЧК про політико-економічний стан губернії. 1 січня – 27 грудня 1922 р. ДАОО. Ф. 3. Оп. 1. Спр. 393.

Реабілітовані історією. Одеська область: Книга перша / Упорядники Л.В.Ковальчук, Е.П.Петровський. Одеса: АТ “ПЛАСКЕ”, 2010. С. 359.

Михальченко В. Церковь на Слободке Балтовке. Південний Захід. Одесика. Історико-раєзнавчий науковий альманах. Вип. 19. Одеса. Друкарський дім, 2015. С. 105.

4. Повітове інформаційне зведення №7 від 17 травня 1922 р. Інформаційні звіти губкому КП України, бюлетені і зведення губернського політичного відділу про політичний та економічний стан в губернії. 9 січня – грудень 1922 р. ДАОО. Ф. 3. Оп. 1. Спр. 389. Арк. 69.

5. Постанови, інструкції, циркуляри ЦК РКП(б) про чистку партії, діяльність кооперації і фракцій у профспілках, організації партійної роботи серед робітників освіти (просвещения), постанови антирелігійної пропаганди, демобілізація з армії і ін. питання. 26 травня – грудень 1921 р. ДАОО. Ф. 3. Оп. 1. Спр. 194. Арк. 14.

УДК 72.03 (477.74)

ЕТНОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ УКРАЇНСЬКОЇ АРХІТЕКТУРИ

Олена МОРГУН, Оксана РОМАНОВА

Історія міст і сіл України, маючи свої етнологічні витоки, показує невід’ємну єдність їх з навколишнім середовищем, мальовничість розташування та архітектурну виразність об’єктів, яка зберіглася до нашого часу. «Для архітектурних ансамблів особливо актуальною є художня, історична та містобудівна достовірність образу», як зазначає Брич М.Т. Розвиток і гармонізація сучасного архітектурно-предметного середовища на засадах збереження його національної самобутності потребує визначення закономірностей використання декоративно-художніх засобів виразності у традіційній житловій архітектурі. Формування архітектурно-мистецької етнокультури потребує поєднання знань з теорії та історії народної архітектури, семантики і символіки в архітектурі, мистецтвознавства, етнокультурології та етнографії, охорони, музеєфікації та реставрації історико-культурної спадщини. Як зазначає німецький і швейцарський художник, графік, теоретик мистецтва П. Клеє, майстер образотворчого мистецтва повинен бути і поетом, і філософом, і натуралістом. Ідеї, які проникають з різних культурних сфер, генерують нові цінності в традиційній житловій архітектурі, що впливають в свою чергу на візуально-морфологічні, конструктивно-тектонічні, структурно-компоновочні та художньо-декоративні особливості творів архітектурного середовища, починаючи від змін контурів, знаків / символів в орнаментально-пластичному декорі до фасадних фрагментів і розгорток. Це несе в собі емоційно-естетичне та унікальне смислове навантаження національних творів мистецтва.

Німецький біолог-еволюціоніст Ернст Геккель у 1866 р. ввів у вжиток розповсюджений зараз термін «екологія» (від грецького «ойкос» - дім, житло), заснував початок нової науки («науки про баланс») про відношення людини до навколишнього середовища. Цікаво, що також з кінця ХІХ століття бере початок регіоналізм в архітектурі як об’єкт дослідження. Відомий теоретик архітектури Чарльз Дженкс запропонував позначити це явище як вернакулярний стиль, тобто стиль, притаманний даній місцевості. Термін «вернакуляр» (vernacular) прийшов з лінгвістики, де він застосовується для позначення «місцевих», «регіональних», «нестандартних» мов або діалектів. Вернікулярна («жива», «рідна») архітектура становить величезну цінність для сучасної людини, яка втомилася від стандарту, від однаковості міського середовища в різних частинах світу і потребує теплоти, рукодільності, унікальності. Архітектор О.М. Малахов, описуючи так звану вернакулярну архітектуру, протистоїть «макдональдизації» (культурній уніфікації) і консьюмеризму: «на відміну від фешенебельної «іконічної» архітектури, вернакуляр не може дозволити собі бути надмірним, але на відміну від професійної цивільної архітектури, він обов’язково відображає сподівання своїх творців, що, як правило, і є його мешканцями; «народна» архітектура неминуче ефективна і людинорозмірна». Доцільно поряд з розкриттям візуально-морфологічних особливостей і виявленням композиційної структури майбутнього архітектурного об’єкту традиційного житлового середовища проводити семантичний аналіз і вибудовувати розгалуджені схеми організації семантичного простору. Це дозволить зрозуміти необхідність ревалоризації та охорони об’єктів історико-культурної спадщини, в цілому, а також конкретизувати матеріально-конструктивну, функціонально-просторову і художньо-естетичну структуру нових будівель, підвищити аттрактивність сучасної сільської забудови в нашій державі.

Ідеологією захисту і збереженням цілісності унікальних природних і культурних комплексів займається ЮНЕСКО, під егідою якої створено International Council on Monuments and Sites (ІКОМОС). В Україні діють ряд законів і постанов щодо збереження культурної, архітектурної спадщини, в яких визначені поняття – пам’ятка архітектури та містобудування національного значення, пам’ятка садово-паркового та монументального мистецтва, об’єкти археологічної спадщини, архітектурні ансамблі, визначні місця. В Одеській області є всі можливості для створення не тільки етнографічних садиб-музеїв, а й мініготелей/екоготелей для розвитку зеленого туризму, етно-еко-хат («эко-життя в этно-стилі»), гостьових будинків, а також для поєднань окремих об’єктів у багатофункціональні комплекси, в т.ч. музейного призначення.

УДК 330.342:656.628

АНАЛІЗ ПЕРСПЕКТИВ ВІДТВОРЕННЯ КРУЇЗНОГО СУДНОПЛАВСТВА ПО ДУНАЮ НА ПОТЕНЦІЙНОМУ РІВНІ

Ірина МОРОЗОВА

Метою дослідження є з’ясування можливостей круїзних компаній в стислі терміни відтворити ринок пасажирських перевезень по Дунаю після його різкого падіння в 2020 році внаслідок епідеміологічних (ковідних) обмежень в Європі.

На підставі даних Дунайської комісії розглянута динаміка показників пасажирських перевезень по річці за 10 років. Статистика показала, що припустимо вважати 2019 рік таким, в якому обсяг ринку був майже потенційним.

Розглянута стала структура споживачів послуг на цьому круїзному ринку у доковідний період за такими параметрами, як вік, рівень добробуту та країна походження. На підставі розглянутих даних зроблені висновки щодо можливих темпів зростання попиту з боку потенційних споживачів за умовами зняття всіх надлишкових санітарних обмежень (без урахування і з урахуванням впливу політичних факторів).

Проаналізовано усталений розподіл дунайського ринку між компаніями, що надають послуги з організації круїзів, з метою встановлення його типу (олігополістичний, довершеної конкуренції, тощо). З’ясовано, яке місце на цьому ринку займають компанії з України, а також зроблено припущення щодо можливої ніші для них на перспективу.

Розглянута структура флоту, що здійснює круїзи по Дунаю. В якості параметрів структуризації обрані вік суден, їх пасажировмісність, рівень комфортабельності, приналежність тому чи іншому прапору, судновласники, тощо. Також розглянута динаміка кількості суден, що застосовувались для перевезень пасажирів, та динаміка судопроходів через основні контрольні шлюзи і пункти на Дунаї. Зроблені висновки щодо впливу на круїзне судноплавство по Дунаю рівня води у річці у різні періоди.

Проаналізовані види круїзів, що пропонувалися раніше і пропонуються споживачам в останні роки, їх ціни по різних компаніях, інтенсивність відправлень у різні періоди року, тривалість рейсів, додаткові послуги в портах заходу, тематика круїзів, насиченість круїзами по окремим ділянкам Дунаю (Верхній Дунай, Нижній Дунай), тощо.

Був здійснений пошук інформації щодо реального заповнення круїзних суден пасажирами у найбільш важкий для ринку період та спроба виявити кількість суден, виведених тимчасово з експлуатації. Нажаль, така інформація не є достатньо достовірною.

Для виявлення розходжень між пропонованими і реально здійсненими круїзами в 2021 - 2022 роках був виконаний моніторинг ситуації в найбільш популярних портах заходу круїзних лайнерів по датах і лайнерах, що були заявлені на сайтах найбільш крупних круїзних компаній. Дати в процесі дослідження обиралися дискретно випадковим чином.

За результатами проведеного аналізу складових дунайського круїзного ринку були розроблені сценарії його розвитку у короткостроковому періоді: можливі обсяги попиту, пропозиції, кон’юнктури, темпи відтворення. Також зроблені припущення щодо можливостей повернення у майбутньому українських компаній на цей ринок і виникнення попиту на їх послуги як серед українських споживачів, так і у певних груп іноземних споживачів.

УДК 811.11

СТИЛІСТИКА АНГЛОМОВНОЇ ПІСНІ В

ПЕРЕКЛАДОЗНАВЧОМУ АСПЕКТІ

Олена МОСКАЛЮК

Переклад пісенного тексту – багатостороння дія. Центральним аспектом є визначення перекладу. Англомовний текст для україномовного слухача – це музичний твір іноземною мовою. Для носія мови і культури цей текст звучить органічно і не вимагає додаткового пояснення у вигляді перекладу. Слухачеві важлива суть тексту, без втрати сенсу, ключових моментів, ідеї, отже, текст повинен бути максимально наближеним до зразка, без стилістичних вольностей в перекладі заради збереження ймовірності реципієнта самостійно проаналізувати текст і зробити висновки.

Переклад тексту пісень як частини культури передбачає включення перекладеного тексту в живий літературний процес, в культурну традицію тієї мови, якою він здійснений. Це літературний процес, що вимагає великих творчих зусиль: важливо не тільки передати сенс, а й зберегти естетичну функцію, прагматику, а також поетичну організацію тексту. Дослідженням особливостей пісенного тексту займались Н. Валгіна, Ю. Караулов; лінгвостилістичний та лінгвокультурний аспекти пісень досліджували Ю. Плотницький, Д. Крістал; особливості та труднощі перекладу у своїх дослідженнях описували В. Карп, Д. Пацулакі.

Англомовний пісенний дискурс є комбінацією вербального тексту, оформленого в письмовій або усній формі, і музичного компонента, який є продуктом суспільного і ситуативно зумовленої комунікації, знаходиться під впливом екстралінгвістичних параметрів ситуації спілкування. Жанр розуміється як історично оформлений, культурно обумовлений, впізнаваний набір інваріантних творів-моделей, специфічних за формою і змістом, спрямованих на реалізацію деяких функцій. У пісенному дискурсі можна виділити три пісенних жанри: рок, реп і поп. Тематична своєрідність пісенних творів може виступати способом актуалізації функцій пісенного дискурсу і служити одним із критеріїв виділення його жанрів.

Семантико-стилістичні засоби часто зустрічаються в пісенному дискурсі, так як вони допомагають автору наділити предмет або дію певною яскравою характеристикою. У проаналізованих англомовних піснях було виокремлено такі стилістичні прийоми: іронія, порівняння, гіпербола, епітет, уособлення, метафора, ідіома, алегорія, перифраз. Наявність такого різноманіття стилістичних засобів робить пісню дуже насиченою, образною, незвичайною і для того щоб розкрити зміст цієї композиції. У перекладі такі засоби було відтворено за допомогою калькування, модуляції, генералізації, рідше цілісного перетворення. Загалом, всі семантико-стилістичні прийоми присутні в оригіналі композицій були збережені, тим самим не порушивши специфіки пісні.

В основному всі стилістичні прийоми на синтаксичному рівні спрямовані на ритмізацію тексту, на його спрощення та використовуються для більшої емоційності й виразності висловлювання.

Проаналізувавши синтаксичні особливості англомовних пісень, можна зробити висновок, що найчастіше використовуються такі явища як паралельні конструкції, повтори й еліпсис. Такий прийом як еліпсис використовується в текстах пісенного дискурсу для уподібнення стилю розмовної мови, а головними цілями є економія мовних засобів, спрощення речення, ритмування і рифмізація тексту. У перекладі такі конструкції відтворюються за допомогою синтаксичного уподібнення або компенсації втрат, що зумовлено особливістю структури української мови.

УДК 338.379.85

Віртуальний туризм: поняття, сутність та особливості

Жанна Надольняк, Валентина Олійник

Сфера туризму ідеально пристосована для впровадження сучасних інформаційних технологій. Бурхливий розвиток мережі Інтернет став джерелом багатьох нових можливостей в туристичній галузі. Пропонуючи інтерактивність, швидкість та необмежену доступність, Інтернет створив передумови для появи такого інноваційного та парадоксального явища як віртуальний туризм.

Розвиток віртуального туризму зумовлений, з одного боку, наявністю системи комп’ютерних комунікацій, під впливом яких змінюється сприйняття світу. З іншого – формуванням віртуальної культури, під впливом якої народжується новий тип туриста з особливими потребами та особливою поведінкою [1].

Віртуальний туризм є парадоксальним явищем, адже його сутність не відповідає загальноприйнятому трактуванню туризму, хоча і враховує його характерні риси (подорож у вільний час, пізнавальна мета, одна із форм проведення відпочинку). Відмінними від традиційного туризму є такі його особливості як: пасивна форма відпочинку; не потребує виїзду за межі основного місця проживання; тривалість – до 24 год. (що наближує його до поняття «екскурсія»).

Здійснивши порівняльний аналіз спільних та відмінних ознак традиційного туризму та віртуального, а також характерних рис класичної екскурсії та віртуальної, встановлено, що більш коректною назвою даного інноваційного явища є «віртуальна екскурсія».

Віртуальна екскурсія – це подорож тривалістю до 24 год., яку особа здійснює у віртуальному просторі та реальному часі з метою дистанційного пізнання світу, що надає можливість людині сприймати віртуальні об’єкти як реальні, використовуючи інформаційний туристичний ресурс (3d-панорами), та під час здійснення якої єдиним способом пересування є комп’ютер [2].

До переваг використання віртуальних екскурсій слід віднести такі:

1) Інтерактивність

2) Інформативність

3) Універсальність та простота в користуванні

4) Економія часу та коштів

5) Безпека «подорожуючи»

До недоліків використання віртуальних екскурсій варто віднести:

1) Низький рівень запам’ятовуваності.

2) Висока вартість послуг зі створення 3d-панорам для замовників.

3) Повноцінно може відображатися тільки на електронних носіях.

4) Брак емоцій: адже емоції та відчуття, які турист отримує від проходження реальних маршрутів, неможливо отримати від віртуальних [3].

Міжнародний досвід впровадження віртуальних турів переконливо доводить, що даний напрям діяльності створює умови для підвищення конкурентоспроможності туристичної послуги. Такий туристичний продукт, який презентований у вигляді віртуального туру є «інформаційно місткішим», презентабельнішим і привабливішим. На момент перегляду сферична панорама є лише інформаційним продуктом, що виконує пізнавальну функцію, але саме вона може стати поштовхом до купівлі реального туристичного продукту.

В Україні віртуальні подорожі ще не набули широкого використання і вони як маркетинговий мультимедійний засіб залучення споживачів потребують постійного розширення і запровадження.

Отже, впровадження віртуальних 3D-екскурсій у сфері туризму нині є: найбільш перспективним інноваційним напрямком Інтернет-технологій для популяризації туристичних об’єктів; популярним маркетинговим інструментом для багатьох закладів готельно-ресторанного господарства, музеїв та інших об’єктів комерційної нерухомості в індустрії туризму; ефективним інструментом візуалізації туристичних ресурсів для потенційних споживачів туристичних послуг; альтернативою традиційному туризму для людей, які не мають можливості подорожувати [4].

Незважаючи на зростаючу популярність даної інновації, є підстави сподіватися, що вона ніколи не зможе замінити традиційний туризм як засіб пізнання навколишнього світу, гармонійного поєднання з природою, джерела збільшення доходів як для туристичних підприємств, так і для національної економіки загалом, та в повній мірі витіснити його з туристичного бізнесу.

Список літератури

1. Смирнов І. Г. Логістика туризму: Навч. посіб. К. : Знання, 2009. 444 с.

2. Віртуальна екскурсія як інноваційний метод лінгвокраїнознавчої підготовки майбутніх фахівців туристичної сфери / О. О. Самохвал, Н. В. Войнаровська. Наукові записки [Національного університету «Острозька академія»]. Сер. : Філологічна. – 2013. – Вип. 33. – С. 312-315.

3. Сучасний Тлумачний словник української мови: 100 000 слів / за ред. В. В. Дубічинського. – Харків: ВД «ШКОЛА», 2009. – С. 151, 278.

4. Верес К.О. Інноваційні технології в екскурсійному супроводі. URL: http://dspace.nuft.edu.ua/jspui/bitstream/123456789/17392/3/Innovative%20tech

УДК 681.5:519.24

ПІДВИЩЕННЯ МЕХАНІЧНИХ ВЛАСТИВОСТЕЙ КОНСТРУКЦІЙНОГО ЧАВУНУ ДЛЯ ДЕТАЛЕЙ МАШИНОБУДУВАННЯ КОМБІНОВАНИМ ЛЕГУВАННЯМ MN-AL

Євгенія НАУМЕНКО

Метою роботи було визначення оптимальної комбінації Mn-Al, яка б дозволила досягти максимальних значень межі міцності чавунів, що містять різну кількість вуглецю. Для досягнення цієї мети було поставлено завдання побудувати адекватне рівняння регресії у трифакторній моделі вхідних змінних, що описують вплив вуглецю, марганцю та алюмінію в складі сплаву на його межу міцності. Об'єктом дослідження в даній роботі був чавун для деталей машинобудування, легований Al. Визначено можливість покращення механічних властивостей чавуну шляхом вибору оптимальних комбінацій Mn-Al залежно від вмісту вуглецю в чавуні. Дослідження проводили на основі наявних ретроспективних даних серійних промислових плавок шляхом побудови рівняння регресії межі міцності чавуну в трифакторному просторі вхідних змінних C-Mn-Al. Оптимізаційну задачу розв'язано методом аналізу гребенів після зменшення розмірності факторного простору шляхом фіксації вмісту вуглецю на трьох рівнях: C = 3 %, C = 3,3 % і C = 3,6 %.

Жорстка конкуренція на ринку металопродукції, зокрема, продукції металургійного виробництва та машинобудування, є фактором, що стимулює розвиток технологічних інновацій у промисловому виробництві. Такими інноваціями є оптимальні технологічні рішення щодо виплавки та позапічної обробки розплавів. Отримані при цьому сплави використовуються для литих деталей машин, тому експлуатаційна надійність відповідних вузлів і механізмів безпосередньо залежить від якості сплаву. Рішення, що пропонуються в таких дослідженнях, базуються на створенні умов, за яких відбувається цілеспрямоване формування мікроструктури, що визначає механічні властивості сплавів. При цьому створення таких умов базується на теоретичних та експериментальних даних про взаємозв'язок між хімічним складом та властивостями з урахуванням специфіки виробництва, в якому виготовляються такі сплави. Ці дані отримують з математичних моделей, які, як правило, мають вигляд рівнянь регресії, побудованих на основі або активного, або пасивного планування експерименту. На основі таких рівнянь здійснюється пошук оптимальних значень вхідних змінних досліджуваного об'єкта або процесу. За наявності обмежень таку задачу вирішують або методами аналізу гряд, або досліджуючи поверхню відгуку шляхом її канонічного перетворення. Останні методи можна розглядати як інструменти дослідження в рамках загальної методології поверхні відгуку, яка широко використовується при вивченні металургійних процесів. Отримані при цьому результати використовуються в системах управління технологічними процесами не тільки в умовах, коли вибирається один критерій оптимізації, але і при наявності декількох критеріїв, в тому числі конкурентних.

Компенсатором розвитку метастабільного процесу може бути використання або Si, або збільшення вмісту С в розплаві. З міркувань економії феросиліцію раціональним видається саме другий шлях. Однак в цьому випадку необхідно визначити, як вміст вуглецю впливає на положення оптимуму Mn-Al, що дасть можливість розрахувати оптимальну кількість добавок в розплаві для отримання чавуну з максимальною міцністю.

Основна гіпотеза дослідження полягала в тому, що, розв'язавши оптимізаційну задачу за допомогою реберного аналізу, можна цілеспрямовано підбирати співвідношення Mn і Al залежно від фактичного вмісту вуглецю в розплаві, контролюючи міцність сплаву. Гранична міцність на розрив σb , МПа (у) була обрана як вихідна змінна.

Аналіз дозволяє зробити висновок, що максимальні значення межі міцності досягаються при мінімальному рівні вмісту вуглецю (С = 3 %) і знаходяться в діапазоні значень, близьких до 300 МПа. При цьому вміст Al знаходиться в межах 0,2-0,6 (у нормованому вигляді), а вміст Mn залишається практично незмінним, приблизно 0,1 (у нормованому вигляді). У природних одиницях це становить (2,4-2,6) % Al Mn. Отже, для отримання максимального значення межі міцності в районі 300 МПа необхідно утримувати вуглець на мінімальному рівні (3 %), а співвідношення Mn-Al має становити 0,82 % Mn-(2,4-2,6) % Al.

Якщо вміст вуглецю збільшується, то спостерігається тенденція до зменшення оптимального вмісту Mn і Al, який необхідний для забезпечення межі міцності, близької до 300 МПа. Якщо вміст вуглецю досягає верхньої межі 3,6 %, то в існуючому діапазоні зміни вмісту Mn і Al досягти межі міцності 300 МПа неможливо. В таких умовах існує ризик утворення цементиту в структурі, тому модифікування слід вважати обов'язковою технологічною процедурою. Однак, якщо вимоги до виливків дозволяють знизити межу міцності на розрив, бажано використовувати розчин, в якому вуглець буде утримуватися на верхньому рівні. Це сприятиме стабільному формуванню мікроструктури під час кристалізації. Відомо, що Al має двоякий вплив на процес графітоутворення - в залежності від діапазону вмісту може проявлятися як процес графітизації, так і процес карбідоутворення. Можна припустити, що в розглянутому діапазоні Al впливає більше як графітизуючий елемент - на це побічно можуть вказувати і отримані результати. Наприклад, для забезпечення однакової міцності збільшення вмісту Mn вимагає одночасного зменшення вмісту Al.

Тобто в даному випадку обидва елементи компенсують дію один одного з точки зору формування мікроструктури. При цьому, як свідчать результати електронної мікроскопії – рис. 1 , присутність Al призводить до формування більш дрібнодисперсної структури металевої матриці та графіту. Цим можна пояснити підвищення міцності чавуну, що містить у своєму складі комбінацію Mn-Al.

а b

Рис. 1. Фотографії металевої основи: а - сірого кольору; б -

алюмінієвого чавуну, отримані методом електронної мікроскопії.

Встановлено, що максимальні значення межі міцності досягаються при мінімальному вмісті вуглецю (С = 3 %) і знаходяться в діапазоні значень, близьких до 300 МПа. При цьому вміст Al знаходиться в межах (2,4-2,6) %, а вміст Mn становить близько 0,82 %. Зі збільшенням вмісту вуглецю спостерігається тенденція до зменшення вмісту Mn і Al в сплаві, що необхідний для забезпечення межі міцності, близької до 300 МПа. Результати аналізу гребеня поверхні відгуку також показали, що при верхній межі вмісту вуглецю (C = 3,6 %) неможливо досягти межі міцності 300 МПа в існуючому діапазоні варіювання Mn і Al. Всі розв'язки перевірено для наступних діапазонів вхідних змінних C = (2,94-3,66) %, Mn = (0,5-1,1) %, Al = (1,7-2,9) %.

Отримано графічно-аналітичні описи оптимальних співвідношень Mn-Al в залежності від фактичного вмісту вуглецю в сплаві, які дозволяють цілеспрямовано підбирати оптимальні режими плавки, керуючи межею міцності сплаву на розрив.

УДК 621.875.5:62-11

ВИЗНАЧЕННЯ НАПРУЖЕНО-ДЕФОРМОВАНОГО СТАНУ МЕТАЛОКОНСТРУКЦІЙ ПОРТОВИХ ПЕРЕВАНТАЖУВАЛЬНИХ МАШИН В УМОВАХ ЕКСПЛУАТАЦІЇ

Олексій НЕМЧУК, Ірина ЛЕГЕЦЬКА, Євген КОКОШКО

В умовах експлуатації на портові перевантажувальні машини (ППМ) діють навантаження характер яких значно віщій чім у звичайних промислових машин. Враховуючи те, що ПТМ є об’єктами підвищеної небезпеки, аварійні ситуації які можуть виникати в умовах експлуатації й бути причиною не тільки великих матеріальних збитків, а також нещасних випадків на виробництві (включно з летальними), розробка підходів для оцінки напружено-деформованого стану (НДС) металевих конструкцій ППМ є дуже актуальною.

Зараз є досить значна кількість сучасних розрахункових комплексів, заснованих на методах кінцевих елементів, які дають можливість вирішувати широко коло розрахункових задач (ANSYS, SolidWorks, MathCAD, КОМПАС 3D, AutoDesk AutoCAD). Ці програмні комплекси є дуже потужними й дозволяють визначати різни типи напружень та візуалізувати їх розподіл в металевих конструкціях. Але при проведенні таких розрахунків є небезпека некоректної побудови моделі перевантажувальних машин, або невідповідність розрахункових навантажень реальнім умовам експлуатаційних навантажень, тощо. Тому розрахунки потрібують перевірки коректності їх проведення.

З цією метою на кафедрі підйомно-транспортних машин та інжинірингу портового технологічного обладнання (ПТМ та ІПТО) ОНМУ було зібрана тензометрична станція, яка складається з окремих модулів – аналого-цифрового перетворювача (АЦП Е14- 140 з частотою 100 кГц), нормалізаторів, блоків живлення, сполучних кабелів. Метод тензометрії дозволяє вимірювати переміщення, зусилля, тискі, крутильні моменти та інші механічних величини, контрольованих в процесі випробувань й користується попитом при вирішенні питань проведення натурних випробувань на реальних об’єктах.

При проведенні науково-дослідних робіт в умовах експлуатації визначення НДС металевих конструкцій, як правіло, виконувалось по слідуючою послідовності:

попередня побудова розрахункової моделі перевантажувальної машини та її розрахунки з використанням програми ANSIS;

визначення, за результатами розрахунків, небезпечних місць в металоконструкціях при дії на них робочих навантажень (зони з підвішеним рівнем напружень);

натурні тензометричні випробування в зонах з підвищеним рівнем напружень під час робочого циклу досліджуваної техніки.

При виконані натурних випробувань датчики під’єднювалися за мостовою схемою. Один з датчиків був активним, інший компенсаційним, а інші два-баластними (складові електричного мосту). Активний датчик виробляє вимір деформацій в металоконструкції, компенсаційний датчик компенсує зміну опору робочого датчика в результаті температурного розширення при зміні температури довкілля. Для реєстрації і обробки отриманої інформації з датчиків застосовувалась програма PowerGraph 3.6. У небезпечні місця металоконструкції наклеювали розетку первинних перетворювачів. Згідно з припущенням про плоско-напружений стан листа металу в кожній точці металоконструкції, була необхідна наявність трьох активних перетворювачів, наклеєних під кутами один до одного. Для наклеювання тензодатчиків поверхню металоконструкції зачищали до блиску та шліфували дрібним шліфувальним папером, потім знежирювали ацетоном. Приклеювали за допомогою клею холодного затвердіння на основі ціакрину. На другій стадії проводили захист тензодатчиків від вологи за допомогою нанесення на останні вологонепроникної суміші на основі парафіну.

При коректній розрахунковій моделі, граничних умовах та прикладених навантаженнях дані про напружено-деформований стан, що отримані чисельним та експериментальним методом, збігалися в межах інженерної похибки.

Цей метод дає змогу, при досить непростій конфігурації геометрії даних елементів металоконструкції, визначити місця з підвищеними напругами в конструкціях, визначати параметри НДС й використовувати їх для подальших досліджень залишкової міцності та ресурсу металевих конструкцій вантажопідйомних машин в умовах експлуатації, або інших досліджень в залежності від потреб виробництва.

УДК 519.2;370

ОСНОВНА НОМЕНКЛАТУРА ПОКАЗНИКІВ, ПОТРІБНИХ ДЛЯ ОЦІНКИ ЯКОСТІ ЕКСПЛУАТАЦІЇ ПОРТОВИХ ПЕРЕВАНТАЖУВАЛЬНИХ МАШИН

Олексій НЕМЧУК, Артем РЕМІНЬ

Ефективність роботи порту у сфері основної виробничої діяльності практично однозначно визначається якістю структури парку перевантажувального обладнання та якістю його експлуатації. На жаль, існуючі норми, методики та правила в частині технологічного проектування портів та експлуатації обладнання не гарантують необхідного рівня цієї якості, так як базуються на усереднених показниках без урахування взаємодії багатьох випадкових факторів, що виникають у реальних умовах діяльності того чи іншого порту. Відсутня методика комплексної оцінки якості устаткування та його експлуатації, і навіть номенклатура показників, що дозволяє приймати ефективні рішення на різних рівнях управління, зокрема під час формування інвестиційної політики.

Згадана номенклатура показників насамперед має забезпечувати можливість вирішення завдань, пов'язаних з перспективним та оперативним (добовим) плануванням використання машин, їх ТО та ремонту, а також визначенням оптимального рівня резервування різних типів машин для гарантованої реалізації робіт короткострокового планування в межах робочої зони та перспективного плану роботи порту загалом.

Сучасні досягнення в теорії випадкових процесів, надійності машин та їх технологічних комплексів дозволяють отримати оптимальне, автоматизоване вирішення цих та низки інших завдань, застосування яких на практиці роботи портів безумовно помітно підвищить їх конкурентну здатність на транспортному ринку.

Сучасні системи АСУ-ПОРТ пропонують автоматичну видачу облікових документів з експлуатації обладнання. В деяких випадках відомості про наробіток машин та планові ремонти неможливі без аналітичної обробки цих відомостей та видачі готових показників в якості надійності машин та якості робіт технічної експлуатації. На сьогодні система АСУ-ПОРТ автоматизує логістичні процеси, пов’язані з транспортування вантажів та перевантаженням їх в порту. Будь-яка система АСУ – ПОРТ має служити передусім порту і бути як інформаційної, так і аналітичною, тобто пропонувати, з реальних умов порту, оптимальні рішення необхідних завдань кожного рівня управління. Пропоновані рішення можуть бути прийняті, безумовно, на відповідному рівні управління або скориговані з урахуванням обставин, що не піддаються формалізації. Але вони завжди можуть бути документальним обґрунтуванням прийнятих рішень для вищих рівнів. Особливо це стосується питань придбання нових машин, необхідності модернізації застарілого обладнання, оновлення технологічного оснащення та багатьох інших проблем.

Згідно з прийнятою технічною термінологією крім загального інформаційного блоку АСУ «Експлуатація перевантажувального обладнання» слід розділити на дві підсистеми:

- підсистема технологічної експлуатації;

- підсистема технічної експлуатації.

Перша підсистема - визначається якістю роботи технологічних карт для різних видів роботи та рівнем організації процесу з виробництва перевантажувальних робіт.

Друга підсистема – показує якість роботи безпосередньо інженерно – технічних служб, тобто якість «Підсистеми технічної експлуатації» і, отже, аналіз показників цієї якості, разом із запропонованими оптимальними рішеннями основних завдань, створює об'єктивні передумови її вдосконалення.

Створення в портах сучасних інформаційних систем у частині експлуатації перевантажувальних машин стримується не тільки внаслідок технічних та організаційних труднощів, пов'язаних зі збором первинної інформації про результати їхньої виробничої та технічної експлуатації, а головним чином внаслідок обмежених функціональних можливостей запропонованих розробниками варіантів цих систем. Зокрема, ведеться облік напрацювання машин, ТО та ремонтів, включаючи витрати на їх проведення, витрати СЗЧ та ін. як реєстратор подій та витрат, виявляється мало ефективною. Споживачу видається неоглядна вихідна інформація у формі масивів з кількох десятків даних по кожній машині (а таких машин теж десятки) дуже мало пристосована для вироблення управлінських рішень. Часто основним завданням такої системи є контролююча функція щодо дотримання заздалегідь затверджених графіків ТО та ремонтів, наявності позапланових ремонтів, сумарного напрацювання машин та інших показників, які без урахування супутніх факторів не можуть бути об'єктивною оцінкою якості експлуатації машин та, отже, якості роботи відповідних інженерних служб. Зокрема, за існуючої методики нормування міжремонтного напрацювання позапланові ремонти практично неминучі. Ми не говоримо про аварійні ремонти внаслідок неякісного технічного нагляду. Йдеться про те, що система нормування, що діє, не враховує ні якість машин, ні умови їх експлуатації. Вже наявний досвід необ'єктивної оцінки роботи інженерних служб з використанням даних подібних недосконалих інформаційних систем також є одним із факторів, що стримують їхнє впровадження в портах.

Ефективною і, отже, прийнятною інженерами, зайнятими в системі експлуатації перевантажувального обладнання, може бути система, що реалізує не тільки інформаційні, але також аналітичні функції щодо вирішення хоча б частини експлуатаційних завдань і видачі відповідних управлінських рекомендацій. Наприклад, до таких завдань можна віднести оцінку якості парку перевантажувальних машин порту чи окремого перевантажувального комплексу.

Поряд з оцінкою якості парку машин не меншу значимість має можливість автоматизованого вирішення завдань, пов'язаних з перспективним та оперативним плануванням технологічного використання та ремонту машин, а також формуванням оптимального резерву однакових машин у складі технологічних ліній, перевантажувального комплексу чи порту загалом. Актуальними завданнями є також нормування витрати палива, оптимізація запасів деталей та ін. Досягнення теорії випадкових процесів і надійності технологічних систем дозволяють успішно вирішувати перелічені вище і багато інших завдань оптимізації режимів експлуатації машин.

Щоб інформаційна система, в частині експлуатації перевантажувальних машин, була ефективною та необхідною портовим інженерним службам, вона, крім реєструючої, повинна включати і аналітичну частину, здатну узагальнювати вихідну інформацію та розраховувати поодинокі та комплексні показники, необхідні для вирішення завдань, пов'язаних з оптимізацією режимів технологічної та технічної експлуатації перевантажувального обладнання портів. У більш досконалому варіанті система повинна автоматично вирішувати основні експлуатаційні задачі та видавати необхідні рекомендації для кожного рівня управління технологічним процесом.

Слід зазначити, що більшість фірм проектувальників та виробників портового обладнання мають свої інформаційні автоматизовані системи, необхідні для покращення конструкції, підвищення надійності експлуатації, організації ремонту та технічного обслуговування власними центрами.

Функціонально ці системи не пристосовані до потреб портів.

Якісна система такого типу може бути створена лише після розробки повного комплексу задач, алгоритмів та програм їхнього рішення в частині технологічної та технічної експлуатації парку машин. Враховуючи високу ефективність таких систем, їх інвестування вимагає не меншої ціни ніж інвестування в головне обладнання перевантажувального комплексу.

УДК 338.488.2

ПРОФЕСІЙНА ЕТИКА У СФЕРІ ГОСТИННОСТІ

Вікторія Однолько

Зв’язок етики з життєвою практикою безпосередньо простежується у сфері професійної гостинності і це дає систему моральних вимог до професійної діяльності працівників сфери обслуговування.

Професійна етика у сфері гостинності включає широке коло питань, які необхідно враховувати у відносинах усередині однієї організації та між співробітниками інших організацій.

Без дотримання норм ділової етики, зовнішньої та внутрішньої культури поведінки більшість співробітників не почуваються захищеними, діють в умовах дискомфорту, що також може позначатися як виконання професійного обов'язку. Найважливішою стороною професійної етики є діловий етикет, який приписує норми поведінки людей на роботі, на вулиці, у гостях, у громадських місцях, транспорті та інших місцях. Показниками вихованості людей, респектабельності, інтелігентності, тактовності, впевненості в собі та своїх силах можуть бути мовний, комунікативний етикет, знання правил телефонних розмов та ділового листування, зовнішній вигляд співробітників.

Знання та дотримання основ професійної етики впливає на ефективність роботи готельного підприємства в цілому. Основними складовими будь-якого готельного підприємства є співробітники, що входять до цього підприємства. Кадри ‒ це головний і вирішальний фактор готельного підприємства. Ефективності трудового потенціалу кадрів готельного підприємства залежить від діяльність готелю.

Від кваліфікації працівників готелю, їх знань, основ професійної етики значною мірою залежить ефективність готельного підприємства. Будь-який керівник готельного підприємства повинен бути стурбований якістю послуг, що надаються.

Якість у готельному підприємстві означає репутацію, гарантію конкурентоспроможності, стабільності та популярності. А якість, у свою чергу, досягається шляхом вивчення професійної етики у готельному секторі.

У сучасних ринкових умовах, невідповідна, неетична поведінка працівників готелю може негативно зашкодити прибутку та розвитку готельного підприємства. Професійна етика саме той механізм, що відображає систему цінностей, на яку персонал готелю може спиратися в критичні моменти, щоб знайти вихід із проблемних ситуацій, які не завжди регламентуються законами, підзаконними актами чи внутрішніми корпоративними процедурами.

Головне завдання професійної етики готельного підприємства полягає у створенні комфортних умов праці, сприятливого психологічного клімату готельного підприємства. Для забезпечення ефективної та якісної роботи готельного підприємства необхідна згуртована робота колективу, виважене та оперативне вирішення організаційних, фінансових, технічних, інноваційних питань.

Етика ‒ набір моральних принципів та цінностей, що дозволяють людям бачити різницю між добром і злом. Оскільки етика також пов'язана з нашими особистими системами цінностей ми розуміємо, що існують люди, чиї системи цінностей відрізняються від інших.

Як зароджуються ці цінності? Що відбувається, коли системи цінностей різних людей не збігаються? На щастя, за найбільш фундаментальними принципами люди виробили свого роду домовленості взаємодії у вигляді релігійних, культурних та соціальних доктрин. В основі всіх моральних принципів лежить переконання, що головна цінність ‒ права людини, які в жодному разі не повинні зневажатися. Цей принцип у цивілізованому суспільстві має бути головним, без нього буде хаос.

Професійна етика, виникнувши спочатку як прояв повсякденної моральної свідомості, потім розвивалася з урахуванням узагальненої практики поведінки представників кожної професійної групи. Ці узагальнення містилися як і писаних, і у неписаних кодексах поведінки.

У процесі праці для людей складаються певні моральні відносини. До сфери послуг суспільство висуває підвищені моральні вимоги. Саме у цій сфері процес праці потребує узгодженості дій усіх учасників процесу обслуговування. А справжній професіоналізм працівників цієї сфери спирається на такі моральні норми, як обов'язок, чесність, вимогливість до себе, відповідальність до своєї праці [1].

Професійна етика обумовлена особливостями деяких професій, корпоративним інтересам, професійної культурою. Люди, які виконують однакові чи близькі професійні функції, виробляють специфічні традиції, об'єднуються з урахуванням професійної солідарності, підтримують репутацію своєї соціальної групи.

Зміст професійної етики складається із загального та приватного. Загальні принципи професійної етики, що базуються на загальнолюдських нормах моралі, припускають [7]:

Професійну солідарність (яка іноді перероджується в корпоративність);

Особливе розуміння обов'язку та честі;

Особливу форму відповідальності, зумовлену предметом та родом діяльності.

Приватні принципи випливають із конкретних умов, змісту та специфіки тієї чи іншої професії та виражаються, здебільшого, у моральних кодексах ‒ вимогах щодо спеціалістів певної сфери діяльності.

Професійна етика, як правило, стосується лише тих видів професійної діяльності, в яких існує різна залежність людей від дій професіонала, тобто наслідки або процеси цих дій мають особливий вплив на життя і долі інших людей [7].

У сфері гостинності необхідно дотримуватись певних правил (професійної етики), які допоможуть найбільш ефективно надавати готельні послуги, які повністю влаштують будь-якого клієнта.

Весь спектр готельних послуг спрямовано на задоволення потреб відвідувача, які він повинен отримувати перебуваючи далеко від свого будинку, людина повинна почуватися комфортно.

Професійна етика зосереджується в етичних кодексах підприємств гостинності. В останні роки ‒ кодекси етичної поведінки набули широкого поширення. Багато подібних кодексів мають на меті допомагати працівникам корпорації поводитися етично, уточнюючи або пояснюючи, як загальні принципи моралі застосовні до діяльності готельного підприємства, надання послуг. Зміст етичного кодексу готельного підприємства визначається, насамперед, її особливостями, структурою, завданнями розвитку, встановленнями її керівників, обраних методів та технік управління персоналом.

Етичний кодекс готельного підприємства фактично не є моральними кодексам, оскільки жодна людина чи група людей не можуть у наказовому порядку чинити морально чи аморально.

Етичний кодекс має бути вбудований у систему бізнесу та виступати носієм етичних цінностей та етичних норм, що визначають дії співробітника готельного підприємства.

Список літератури

Бралатан В. П., Гуцаленко Л. В., Здирко Н. Г. Професійна етика :навч. посіб. Київ : Центр учбової літератури, 2011. 252 с.

Вознюк Н. М. Етика: навч. посіб. Київ: Центр учбової літератури, 2008. 212 с.

Корпоративна культура :навч. посіб. Київ: Центр навчальної літератури, 2003. 403 с.

Кубрак О. Етика ділового та повсякденного спілкування. К., 2019

Лихолат С. М., Гапій І. Б. Етика бізнесу: навч. посіб. Київ :Знання, 2013. 245 с.

Малахов В. А. Етика спілкування: навч. посіб. Київ :Либідь, 2006. 400 с.

Пантелюк М.І., Марунич І.І., Гайдаєнко І.В. Ділове спілкування та культура мовлення. К. : ЦУЛ, 2020. 224 с.

УДК 378.016:811.111

КОЛАБОРАТИВНЕ НАВЧАННЯ

Людмила ОКУЛОВА

Колаборативне навчання (з англ. collaborative learning) визначається як спільна організація навчання, за якої студенти з різними здібностями та інтересами співпрацюють у малих групах із метою завершення проекту чи вирішення проблеми. Робота в парах і групах є методом спільного навчання, що забезпечує можливість соціальної взаємодії. Групова робота та робота в парах – це стратегія управління класом і роль викладача, яку він має грати під час навчання, це – роль фасилітатора. Вільний діалог між студентами є ключовим у вирішенні поставлених завдань.

Робота в парах/групах значно збільшує обсяг практики студентів. Крім того, цей спосіб навчання дозволяє студентам використовувати цільову мову, чому сприяють два аспекти. По-перше, студенти можуть допомагати один одному використовувати та вивчати мову; по-друге, важливу роль відіграє психологічний фактор, тобто заохочення слабких або невпевнених студентів використовувати мову в менш напруженому середовищі, ніж відповідати перед усією групою.

Використання мови в парах або групах зберігає особливості використання мови поза аудиторією, тобто здобувачі спілкуються безпосередньо, допомагають один одному та відкривають щось разом, що підвищує шанси на успішне виконання завдання. Також можна використовувати невербальні сигнали, що підвищує ефективність спілкування.

Крім того, студенти отримують можливість працювати самостійно, що підвищує їхню мотивацію та змушує сконцентруватися на завданні. Такі моделі групування студентів також підвищують їхню відповідальність як за вирішення конкретного завдання, так і за весь навчальний процес.

Термін «робота в парах» включає моделі взаємодії, що відрізняються за цілями та способами групування студентів. Відкриті або публічні пари можна визначити як пари студентів, які по черзі виступають перед класом під контролем викладача. Ступінь, до якої ця схема взаємодії відрізняється від традиційної ситуації безперервної роботи, не здається особливою; єдина фактична відмінність – це зменшення часу розмови викладача. Тим не менш, студенти, які не беруть участь у публічній парі, не отримують користі від такої діяльності, що стосується їхніх можливостей для спілкування. Що стосується одночасних пар, коли всі пари працюють синхронно, вони можуть бути фіксованими або гнучкими. Перша модель взаємодії залучає кожну пару до співпраці протягом усієї діяльності; в останньому випадку йдеться про виконання завдань, що вимагає зміни партнерів. Проблемне питання, що стосується роботи в парах, виникає через стосунки між окремими студентами, що можуть мати неприязнь один до одного. Щоб запобігти цій проблемі невдоволення студентів партнерами, в основу формування пари може бути покладено критерій дружби.

Групова робота є більш динамічною моделлю взаємодії, ніж робота в парах. Як наслідок більшої кількості залучених людей, існує більша ймовірність різноманітних думок, що спонукає до дискусії. З цієї ж причини також є більша ймовірність успішного вирішення завдання, оскільки принаймні один із учасників зможе його виконати. Розмір групи також означає, що особисті стосунки з меншою ймовірністю заважатимуть процесу навчання. Схема взаємодії під час роботи в групі передбачає ширші навички переговорів і співпраці, ніж робота в парах. Викладач в даному випадку виконує функції менеджера та консультанта.

Говорячи про пріоритети парної або групової взаємодії на занятті англійської мови треба підкреслити, що групова робота використовується як засіб інтенсифікації і оптимізації учбового процесу, при якому яскраво виражені міжособистісні процеси, відсутні при індивідуальній роботі: спілкування, висока довіра, взаємний вплив, підтримка, ефективне використання ресурсів кожного студента та взаємодопомога.

У групах зі змішаними здібностями практику вільного володіння можна покращити за рахунок допомоги самих студентів, що є результатом потреби у співпраці для виконання завдання.

Серед проблем, які можуть виникнути внаслідок роботи в парах і групах, найчастіше згадуються шум, помилки та проблеми з дисципліною, включаючи перехід на рідну мову.

Що стосується шуму, викладач повинен ігнорувати його, якщо тільки він не заважатиме іншим учасникам. Якщо це так, то діяльність слід перервати та розпочати тихіше. Виникненню помилок у завданнях, орієнтованих на точність, слід скоріше запобігти, надавши студентам чітку модель і контрольовану практику перед роботою в парі. Викладач не повинен втручатися в діяльність, спрямовану на практику вільного володіння, навіть якщо трапляються помилки. Студент підсвідомо формує ідеї чи гіпотези щодо правил мови та втілює ці ідеї на практиці.

Таким чином, робота в парах і групах виявляється потенційно корисною з точки зору процесу вивчення англійської мови. Такий вид діяльності надає студентам багато можливостей для використання цільової мови, особливо щодо усної практики. Більше того, парна та групова діяльність за визначенням є студентоцентрованою. Ці моделі взаємодії можуть залучатися до досвіду, емоцій та уяви студентів, що значно прискорює процес вивчення мови. Робота в групах, ймовірно, підвищить відповідальність студентів як щодо виконання завдання, так і щодо всього процесу навчання. Мовні завдання, як правило, легше виконувати в парі або, особливо в групі, не зменшуючи відчуття досягнення. Навпаки, парна та групова робота підвищує задоволеність та впевненість студентів у собі, що, у свою чергу, призводить до підвищення мотивації.

УДК 629. 12:624.04

ВИМОГИ ПРАВИЛ КЛАСИФІКАЦІЙНИХ ТОВАРИСТВ ТА НОРМ МІЦНОСТІ ДО ЗАГАЛЬНОЇ МІЦНОСТІ СУДНА

Віталій ОЛЕЙНІКОВ, Микола ОРЛОВ

Існують два основних методи проектування корпусу судна: розрахунковий та за правилами класифікаційних товариств.

Проектування більшості конструкцій цивільних судів можна виконати, ґрунтуючись лише на правилах класифікаційних товариств (Англійського Ллойда, Норвезького бюро Верітас, Морського Регістру судноплавства РФ, Американського бюро судноплавства та ін.).

Такий метод проектування відомий як метод узагальненого прототипу.

Дотримання цих правил зазвичай достатньо однозначного визначення розмірів конструкцій.

Правила багатьох класифікаційних суспільств склалися давно; у них акумульований та відображений досвід будівництва та успішної експлуатації величезної кількості транспортних суден.

Проектування з урахуванням Правил використовується для стандартних судів, тобто судів із співвідношеннями основних розмірів L/D і B/D, довжинами та швидкостями ходу, встановленими Правилами.

Моменти опору, моменти інерції, розміри та площі в'язей обчислюються залежностями, справедливість яких перевірена досвідом експлуатації численних суден і конструкцій.

Такий метод простий, забезпечує міцність та надійність корпусів суден, набраних за Правилами, але не гарантує мінімальної металоємності, не дозволяє проектувати конструкції нестандартних суден, не сприяє вдосконаленню конструкцій.

Для нестандартних суден, у яких L/D, B/D, L, швидкість не задовольняють обмеженням Правил та які експлуатуються в умовах, не передбачених Правилами Регістру, використовується розрахунковий метод проектування, що базується на методах будівельної механіки корабля та теорії надійності.

Для розрахункової перевірки міцності та проектування основних конструкцій таких судів рекомендовані Норми міцності.

Вперше у світовій практиці у 1958 та 1962 рр. . були розроблені Норми міцності морських суден.

Ці Норми складалися ще до впровадження ймовірнісних методів у будівельну механіку корабля і не могли бути використані для екстраполяції вимог до міцності на судна великих розмірів. Надалі ці Норми змінювалися та доповнювалися.

В даний час діють Норми міцності 1991 р., які побудовані на використанні критеріїв міцності і результатів ймовірнісної оцінки зовнішніх сил.

Розрахунковий метод, заснований на застосуванні методів будівельної механіки корабля, дозволяє створювати раціональніші і досконалі, іноді нестандартні конструкції.

Такий метод простий, забезпечує міцність та надійність корпусів суден, набраних за Правилами, але не гарантує мінімальної металоємності, не дозволяє проектувати конструкції нестандартних суден, не сприяє вдосконаленню конструкцій.

Однак за будь-якого методу проектування судно має відповідати Правилам Регістру, тому спроектовані розрахунковим методом суднові конструкції слід перевіряти на їхню відповідність до Правил.

Може виявитись, що спроектована конструкція не задовольняє деяким вимогам Правил. У цьому випадку Регістр може дозволити застосування конструкції, якщо розрахунки переконливо покажуть її достатню надійність та безпеку.

УДК 338.48:330

МІСЬКИЙ ТУРИЗМ. ТЕОРІЯ І ПРАКТИКА

Валентина Олійник

Туризм як явище виник і розвивається переважно у міському середовищі. Саме міські жителі, їх прагнення подорожувати та досліджувати інші країни, землі та регіони сформували активне ставлення людини до зміни місця перебування, на деякий час, з пізнавальною, культурною, релігійною, рекреаційною, комерційною, діловою метою. З античних часів збереглися відомості про подорожі між містами стародавньої Греції та Риму, переважно з торгово-комерційними, рекреаційно-оздоровчими цілями, а також для дозвілля та організації розваг.

Розуміння суті поняття «міський туризм» виникло у Європі лише в 1980 році у Німеччині. Видатні економісти і географи Гартмут Лезер, Генріх Нойєнфельдт і Олаф Розе (Hartmut Leser, Henrike Neuenfeldt, Olaf Rose) запропонували ввести нове поняття «міський туризм» (städtetourismus – нім.) для того, щоб виділити окремий вид туристичної діяльності, пов'язаний з відвідуванням міст з пізнавальною, комерційною та культурно-розважальною метою. Так, у словнику Г. Лезера (1997) визначено: «Міський туризм являє собою короткострокове (зазвичай 1-4 дні) відвідування міста з таких причин як: інтерес до історії чи мистецтва міста, інтерес до відвідування подій та придбання різних видів товарів у даному місто. Міські подорожі відбуваються як індивідуально, так і у групі. Часто міські подорожі проводяться у формі екскурсії у вихідні» [3].

Генріх Нойєнфельдт та Олаф Розе дещо розширили погляди Гартмута Лезера. На їх думку, туристи можуть відвідувати місто як з особистих причин (щоб помилуватися красою міста, відчути його душу), так і за інших обставин. Наприклад, у іншому випадку, міський туризм, на думку вказаних авторів, перетинається з екскурсійним та (або) подієвим туризмом, а також його можна розглядати як відвідування міста, щоб провести в ньому вечір або з метою покупок, індивідуальної подорожі з діловою, оздоровчою метою, паломництвом [4].

Пізніше Даніель Клукі та Крістіан Кестер (Daniel Kluck, Christian Koester) суттєво конкретизували та систематизували визначення міського туризму, поклавши в його основу «відвідування міст з культурно-пізнавальною метою, подієвими та бізнесовими інтересами» [цит. за: 2].

Отже, широкий погляд на міський туризм включає в це поняття цілу низку компонентів, пов'язаних з метою подорожі та з іншими видами туризму. Адже, місто є унікальним середовищем високої компактності, модульності, комунікативності та функціональної інтенсивності. У цьому конгломераті функцій та інтересів цілі різних туристичних подорожей часто перетинаються, що і визначає підвищений інтерес до міського туризму з боку потенційних мандрівників.У прагненні отримати повний та неповторний набір послуг, туристи відвідують різні міста, різнопланово користуючись усіма перевагами урбанізованого середовища, його культурно-історичною та архітектурною спадщиною, кліматичними та природними особливостями, перевагами високорозвиненого громадського життя, можливостями лікувально-оздоровчого та рекреаційного потенціалу.

Так, у широкому значенні цього слова, відштовхуючись від робіт
Г. Нойєнфельдта та А. Розе, які були доповнені працями інших науковців, міський туризм повинен включати такі складові: діловий туризм, шопінг-туризм, подійний туризм (відвідування різних ділових, спортивних або культурних заходів), пізнавальний туризм, паломницький туризм, рекреаційний та лікувально-оздоровчий туризм, освітній туризм, а також екстремальний туризм (зацепінг, дигерство, роуп-джампінг, руфінг тощо).

Останнім часом, проблемам міського туризму, як одному з перспективних напрямів туристичної діяльності, приділяється велика увага на міжнародному, регіональному та національному рівнях. За останні роки його обсяг більш ніж подвоївся. На міський туризм у Європі припало 38% усіх туристичних потоків. Роль та значення міст у розвитку туризму неухильно підвищуються. Міста – це туристичні центри, які вирізняються надзвичайною різноманітністю.

В останні роки у зв'язку з пандемією, туристичний потік до міст значно знизився. Провідні міста світу Нью-Йорк, Мілан, Токіо, Барселона, Париж першими постраждали від пандемії. Дані про кількість туристів з Барселони, Праги, Амстердама та Риму свідчать про кризову ситуацію в галузі туризму, що позначається на стабільності європейських міських економік. За даними національного статистичного органу Італії ISTAT, лише у 2020 році країна, яка входить до числа провідних туристичних напрямків світу, втратила понад 81 мільйон відвідувачів. Кількість туристів, які відвідували такі міста як Флоренція, Рим та Венеція, впала практично до нуля. Враховуючи внесок міст у світовий ВВП, потенційні економічні наслідки є катастрофічними [5].

Індустрія туризму докорінно змінила структури та соціально-економічну динаміку міст Європи. Тим не менш, міський туризм є вкрай унікальним і необхідним феноменом, набутий у ньому досвід може бути застосований при ділових контактах і комунікаціях, у професійному житті, з метою саморозвитку та самоосвіти. Вплив міського туризму проявляється в економічній, культурній, соціальній та інноваційній сферах. Зокрема, розвиток міського туризму позначається на розширенні та зміцненні культурних зв'язків між містами та регіонами. На відміну від офіційної інформації про місто, міський туризм дає можливість краще зрозуміти спосіб життя його мешканців, відчути його духовно-ментальний клімат, усвідомити характер та манеру спілкування, зрозуміти шаблони життєвого досвіду. Це сприяє руйнуванню забобонів та стереотипних уявлень про мешканців міста та дозволяє налагодити взаємне сприйняття та розуміння.

Формування туристичного продукту та надання широкого асортименту товарів та послуг, необхідних для задоволення потреб міських туристів, веде до створення нових робочих місць, зростання доходів населення. Формування процесів туристичного обслуговування у містах сприяє саморозвитку та самоідентифікації членів суспільства. У цьому полягає соціальне значення міського туризму.

Міський туризм сприяє розвитку міської інфраструктури ініціює надходження вітчизняних та зарубіжних інвестицій, стимулює розвиток виробництва та соціального комплексу. Вплив міського туризму на економіку міст проявляється у суттєвому зростанні валового регіонального продукту завдяки проведенню великої кількості різноманітних MICE-заходів [1].

Список літератури

1. Туризм і місто: досвід, проблеми та перспективи: монографія / за заг. ред. І. М. Писаревського; Харк. нац. акад. міськ. госп-ва. – Х.: ХНАМГ, 2011. – 284 с.

2. Christian Oliver Wenge Städtetourismus in Barcelona und Madrid unter besonderer Berücksichtigung der deutschen Reisenden. URL: http://kups.ub.uni-koeln.de

3. Hartmut Leser (Hrsg.) Diercke Wörterbuch Allgemeine Geographie. / Leser Hartmut. München, Braunschweig, 1997. – 125 p.

4. Henrike Neuenfeldt, Olaf Rose Stadttourismus als Wirtschaftsfaktor in Aachen. URL: www.geogr.uni-goettingen.de

УДК 656.6:616-036

ЗАРУБІЖНИЙ ДОСВІД АВТОМАТИЗАЦІЇ МОРСЬКИХ ПОРТІВ

Світлана ОНИЩЕНКО, Юлія КОСКІНА

На сьогодні більше 50 контейнерних терміналів у морських портах світу зазначали у більшому або меншому ступені зазнали автоматизації. Офіційні статистичні дані свідчать про щорічні обсяги обробки на автоматизованих терміналах сягають у середньому 2,5 млн. TEU, а власне автоматизація відбувається на терміналах, які розраховані на судна місткістю понад 10000 TEU.

Основними факторами впровадження автоматизації є зниження експлуатаційних витрат та підвищення ефективності продуктивності задля забезпечення конкурентних позицій між терміналами, які функціонують у межах одного регіону. Наразі більшість терміналів обрали шлях напівчасткової автоматизації своєї виробничої діяльності – більшість автоматизованих систем впроваджено та використовуються на контейнерних майданчиках, а жоден термінал не має повністю автоматизованих портальних кранів.

Зазвичай автоматизовані порти є більш продуктивними, що відображується і на ефективності їх діяльності. Але у більшому ступені на продуктивність порту впливають природно-кліматичні умови його розташування, розмір та спеціалізація порту, організація адміністрування. Саме цим пояснюється доволі обмежена автоматизація контейнерних портів. За зменшення витрат на робочу силу за рахунок автоматизації виробничих процесів – зростають капітальні витрати, оскільки, очевидно, що вартість автоматизованого обладнання є більшою, ніж обладнання із ручним керуванням.

Вочевидь, перевагами автоматизації може скористатися лише обмежена група терміналів та лише за певних умов. Впровадження автоматизації є більш прийнятним для контейнерних терміналів із гарантованою пропускною здатністю та регулярними і значними вантажопотоками.

Майбутні проекти розвитку контейнерних терміналів в Україні мають враховувати існуючий досвід впровадження автоматизації існуючих контейнерних терміналів із необхідністю ретельного аналізу рушійних сил, можливих проблем, балансу переваг та недоліків автоматизації.

УДК 070+159.98

Іміджмейкінг у системі Public Relations

Марія Опришко, Марина Балджи

Іміджмейкінг – це самостійний напрямок діяльності, пов'язаний із зображеннями. На сучасному етапі розвитку суспільних наук іміджмейкінг охоплює ряд техніки технологій та процесів управління іміджем. Він також може сприяти довгостроковій прихильності до об'єкта збоку існуючих холдерів і забезпечити соціальну довіру, необхідну для утримання раніше досягнутих висот у складних ринкових умовах.

Головне завдання іміджмейкінгу ‒ створити образ, що запам'ятовується і бажано унікальний в очах громадськості.

Імідж – це образу свідомості широкої громадськості та окремих людей, який формує їх емоційне ставлення до компанії (або людини) і впливає на прийняття рішень при здійсненні вибору. Легенда – це ефект сприйняття, заснований на порівнянні з місією, цілями і реальною роботою підприємства та його керівників. Місія – це складова легенди,яка відповідає на питання «для чого». Символ – це конкретний образ, що поєднує в собі іміджеві утворення (за допомогою яких досягається бажане ставлення до компанії) та особистісні якості.

Загальна структура діяльності в галузі PR схематично виглядає так:

І. Внутрішні відносини:

1. Створення іміджу.

2. Імідж лідера.

3. Імідж організації та/або "команди", включаючи фірмовий стиль.

4. Створення корпоративної культури.

5. Команда: творчість, робота, побут – система взаємодії.

6. Кадрові питання.

7. Удосконалення управління та технологій.

8. Запобігання конфліктам.

9. Історія та традиції.

ІІ. Зовнішні комунікації:

10. Підтримка постійних контактів із партнерами, зокрема. потенційними.

11. Зв'язок із засобами масової інформації.

12. Зв'язки з громадянським суспільством та інститутами влади.

13. Міжнародні зв'язки.

14. Реклама.

15. Підготовка до кризових ситуацій та ліквідація криз.

16. Моніторинг ситуації та аналіз ефективності діяльності.

Основне завдання PR-спеціаліста ‒ спроектувати максимально можливу кількість людей в очах тих, у якого образ, що формується, викликає позитивні емоції та асоціації.

Поняття «іміджмейкерство» найчастіше використовують у сфері політичної та публічної PR-діяльності.

Дослівний переклад з англійської означає «створення образу». Найчастіше під поняттям «імідж» розуміють штучно сформований образ. Це не так, адже навіть найгеніальніші актори не у всіх образах виглядають переконливо. Вдалий імідж створюється з урахуванням особистих якостей.

Імідж – це ментальний образ людини, групи, організації, події, процесу чи явища, створінь у свідомості аудиторії професійними іміджмейкером. Це віртуальний образ, який містити чотири компоненти, які можна описати як рівні структури образу:

По-перше ‒ це певний матеріал (наприклад: політики, політичні партії, уявлення про організацію чи події, що відбулися тощо), який заздалегідь обробляється з методою мінімізації негативних рис і максимізації позитивних, але не всіх, а ключових параметрів і вимірів оптимальної моделі, створеної іміджмейкером.

По-друге, сама модель накладається на заздалегідь підготовлений вихідний матеріал.

По-третє ‒ неминучі спотворення, що вносяться каналами передачі зображення (переважно носіями) і способом його відтворення.

По-четверте ‒ це неминучі спотворення, що вносяться каналами трансляції іміджу (перш за все, засобами масової інформації) та способами його тиражування.

По-п’яте ‒ це результат активної власної роботи аудиторії або окремого суб'єкта сприйняття, реконструюють підсумковий, цілісний у своїй свідомості на основі нав'язаної моделі, але з урахуванням власних уявлень.

Доречно виділити наступні елементи іміджу людини:

1. Особистісні характеристики: фізичні та психофізіологічні особливості, особистість, типовості та стиль поведінки. Особливо важливою характеристикою в епоху телебачення є зовнішній вигляд людини. Якщо це сприйняття позитивне, то вся наступна інформація накладається на цей «скелет», якщо вона позитивна чи негативна.

2. Соціальні характеристики: соціальний статус включає не тільки статус по відношенню до професійної діяльності, а й походження, особистісний статус, крім того, характеристики включають різні соціальні групи людини, а також включає відносини людини з ними. Соціальна приналежність багато в чому визначає норми та цінності, яких дотримується людина. Орієнтуючись на конкретну цільову групу, організація повинна прагнути заручитися підтримкою якомога більшої кількості людей, включаючи тих, хто прямо чи опосередковано пов'язаний з продукцією та послугами організації, і бути чутливою до їхніх вимог. Слід також звертати увагу на такі важливі соціальні характеристики, як сімейний стан людини. Дуже часто сімейні цінності, які проповідує людина, відіграють важливу роль у формуванні позитивного іміджу особистості.

3. Особиста місія: свого роду конституція, що виражає стратегічне бачення людини. Особиста місія визначає, де знаходиться людина в даний момент часу і чого вона хоче досягти в майбутньому. Якщо людина не усвідомлює, в чому полягає його ділова мета, вона не зможе створити позитивний імідж професіонала. Місія людини в бізнесі ‒ це, як правило, набір ідей або уявлень, які людина має намір реалізувати у своєму бізнесі і які в сукупності становлять місію бізнесу. Що стосується впливу ціннісних орієнтацій на «зовнішній» імідж людини, то тут варто згадати аспекти національної культури. У різних культурах існують свої стандарти позитивного іміджу. Наприклад, американська культура підкреслює такі якості, як динамізм і здатність діяти самостійно заради власної вигоди, у той час як для японської культури характерні такі якості, як колективізм, відданість організації та здатність працювати в команді «на благо» компанії. Відповідно до стандартів американської культури, менеджер ‒ це молода людина, у тому числі жінка, яка може відповідати образу, що склався в суспільній свідомості, тоді як у Японії певний образ, наприклад, образ менеджера, тісно пов'язаний з зрілим віком людини в суспільній свідомості як позитивний образ.

Розглянемо основні завдання PR та їх співвіднесеність із формуванням іміджу особистості.

Заходи іміджмейкінгу в PR мають п’ять основних цілей:

1. Позиціонування об'єкта;

2. Піднесення іміджу;

3. Антиреклама (або зниження іміджу);

4. Відбудова від конкурентів;

5. Контрреклама.

Формування іміджу вбирає у собі елементи всіх перелічених завдань PR, але найповніше відповідають цілям іміджмейкінгу 1, 2 і 4 пункти.

Методів формування іміджу дуже багато, і іміджмейкеру доводиться складати з різних компонентів саме ту формулу, яка буде вірна для даного об'єкта. При цьому не можна уявити повний перелік можливих комбінацій. PR-профі має знати загальні закони психології людини, щоб на їх основі формувати стратегію створення іміджу.

УДК 343.2

ДО ПИТАННЯ ПРО ОЗНАКИ ПІРАТСТВА ЗА ПРОЄКТОМ КРИМІНАЛЬНОГО КОДЕКСУ УКРАЇНИ

Наталя ОРЛОВСЬКА

Для оптимізації процесу реформування кримінального законодавства України з урахуванням сучасних викликів та потреб демократичного суспільства на підставі указу Президента України № 584/2019 від 7 серпня 2019 р. було створено Робочу групу з питань розвитку кримінального права. Зазначена група протягом 2020 - початку 2023 рр. підготувала та запропонувала для широкого обговорення 26 (!) варіантів проєкту КК України, останній з яких – 30.01.2023 р. Кожен з варіантів являє собою певний етап у рішенні масштабної задачі надзвичайного соціального значення – докорінного оновлення кримінального законодавства України в контексті євроінтеграції. При цьому, зрозуміло, низка діянь, криміналізація яких у національному законодавстві має міжнародно-правову підставу, залишатиметься у КК України відповідно до стандартів світового та європейського співтовариства.

Серед таких діянь – піратство. Піратство (у першу чергу, морське), поряд із наркотрафіком, переміщенням мігрантів та контрабандою зброї і лікарських засобів, є одним із найнебезпечніших транснаціональних злочинів. Звернемо увагу, що навіть для суто «суходільних» країн Центральної Азії Програмою Управління ООН з наркотиків та злочинності в рамках рекомендацій по імплементації міжнародного права у кримінальне законодавство передбачається кримінальна відповідальність за піратство. Така рекомендація лише на перший погляд є дивною, однак ст. 100 Конвенції ООН з морського права встановлює, що всі держави здійснюють співробітництво у максимальному ступені щодо запобігання піратству у відкритому морі чи у будь-якому іншому місці за межами юрисдикції будь-якої держави. Крім того, не виключаються загрози від піратських дій для громадян і майна, що знаходяться під юрисдикцією тих держав, що не є морськими [1, с.19, 20].

У контексті даної роботи звернемо увагу на ті 10 редакцій проєкту КК України, які були напрацьовані протягом 2022 р., а також на останню редакцію від 30.01.2023 р., що була представлена на міжнародну експертизу і щодо якої оприлюднено висновок національних експертів. Редакції від 18.01.2022 р. та від 14.02.2022 р. не містили норми про кримінальну відповідальність за піратство. Вона була сформульована у редакції від 18.02.2022 р., залишалася без змістовних уточнень протягом наступних редакцій 2022 р. і увійшла у редакцію від 30.01.2023 р. [2; 3].

На думку розробників проєкту КК, піратство відноситься до злочинів проти миру та безпеки людства. Обов’язковими ознаками складу піратства у всіх зазначених редакціях проєкту КК можна вважати такі:

об’єктом посягання є мир та безпека людства;

предметом слід вважати інше судно (тобто не те, на якому знаходиться суб’єкт), майно, що знаходиться на борту такого іншого судна;

потерпілими виступають власники захопленого судна та/або майна, що знаходиться на такому судні, особи, відносно яких на захопленому судні застосовується насильство;

піратство передбачає альтернативні форми реалізації діяння – це а) насильство/інші ворожі дії, які спрямовані проти іншого судна, осіб чи майна, що знаходяться на його борту; б) використання судна, що є завідомо піратським. Склад сформульовано як формальний;

місце вчинення діяння – відкрите море або місце, що знаходиться за межами юрисдикції будь-якої держави;

знаряддя/засоби вчинення – піратське судно (для другої форми реалізації діяння);

суб’єкт загальний;

прямий умисел;

мета - застосування ворожих дій (для другої форми реалізації діяння).

Відповідно до ступеня тяжкості піратства, за його вчинення можна призначити покарання у виді ув’язнення на строк від 6 до 8 років, а у разі встановлення корисливого мотиву або при заподіянні значної чи тяжкої майнової шкоди у як додаткове покарання може бути застосовано штраф у розмірі від 100 тис. грн. до 150 тис. грн. (редакція від 30.01.2023 р.) [3].

Доцільно розглянути проєктну норму про кримінальну відповідальність за піратство в плані порівняння зі ст.446 КК за співставними ознаками складу кримінального правопорушення, зокрема:

діючий КК відносить піратство до кримінальних правопорушень проти міжнародного правопорядку, а в проєкті, виходячи з назви відповідного розділу Особливої частини, - до злочинів проти миру та безпеки людства. На наш погляд, мають рацію експерти, які у висновку зазначили, що навіть умовно піратство складно назвати злочином, що спрямований проти миру чи проти безпеки людства [4, с.682]. Відповідно, у діючому КК об’єкт посягання піратства визначено більш точно. Хоча можуть бути й інші варіанти, наприклад, у рекомендаціях по імплементації міжнародного права у кримінальне законодавство в рамках Програми Управління ООН з наркотиків та злочинності піратство пропонується віднести до терористичних злочинів;

діючий КК розуміє піратство в контексті захоплення морського чи річкового судна, тобто йдеться про піратські дії виключно на водному транспорті. У цьому плані проєкт КК більше відповідає положенням міжнародного права щодо відповідальності за захоплення як морського, річного, так і повітряного судна;

у ст.446 КК йдеться про корисливу мету або іншу особисту вигоду як цілеспрямування піратських дій. У проєкті ж корисливість дій не виступає обов’язковою ознакою складу, з чого робимо висновок, що піратство може бути вчинено з будь-якою метою. Вбачається, що формулювання мети для другої форми реалізації діяння «з метою застосування ворожих дій» не є вдалим формулюванням. Піратство вчиняється не заради піратства, а для досягнення особистих (у першу чергу, корисливих) цілей. Ці тези повертають нас до міркувань щодо об’єкту посягання. Адже якщо вважати піратство переважно корисливим транснаціональним злочином, предметом якого є майно, то доцільно поміркувати про віднесення його до економічних діянь, але не до терористичних чи проти міжнародного правопорядку. Той факт, що воно вчиняється із застосуванням насильства (у тому числі, зброї) не змінює ситуації, адже і розбій вчиняється із застосуванням зброї, але його не вважають терористичним діянням.

Таким чином, і діючий КК, і проєкт мають як певні вади, так і певні позитивні характеристики. Однак залишається нез’ясованим об’єкт посягання. Також без чіткої регламентації наразі є питання щодо захоплення екіпажем та/або пасажирами не іншого, а їх судна, тобто того, на борту якого вони знаходяться. Адже те, що визначається як «використання судна для захоплення іншого судна» (ст.446 КК) або «добровільна участь у використанні судна, яке завідомо є піратським» (проєкт КК), може бути наслідком (!) захоплення судна його екіпажем та/або пасажирами. Вбачається, що рекомендації по імплементації міжнародного права у кримінальне законодавство, розроблені Програмою Управління ООН з наркотиків та злочинності точніше визначають піратство як «напад на повітряне або водне судно» [1, с.14]. Уникнення формулювання «інше судно» дає можливість розуміти піратство і як захоплення того судна, на якому перебуває суб’єкт злочину.

Зазначеним не вичерпуються проблемні питання регламентації піратства у проєкті КК України, тому сподіваємося на удосконалення останнього для підвищення якості майбутнього нормативного тексту.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ:

1. Див., наприклад: Рекомендации по имплементации международного права в новой редакции Уголовного кодекса Республики Узбекистан, 2020. 39 с. URL:https://www.unodc.org/documents/centralasia//2020/June/Analytical_report_RU.pdf (дата звернення: 23.03.2023)

2. Архів проєктів нового Кримінального кодексу. URL: https://newcriminalcode.org.ua/criminal-code-arhiv (дата звернення: 24.03.2023)

3. Текст проєкту нового Кримінального кодексу України (станом на 30.01.2023).

URL:https://newcriminalcode.org.ua/upload/media/2023/01/30/proyekt-kryminalnogo-kodeksu-ukrayiny-stanom-na-30-01-2023.pdf (дата звернення: 24.03.2023)

Висновок національних експертів щодо проєкту КК України, 2023. 685 с. URL: https://newcriminalcode.org.ua/upload/media/2023/03/16/vysnovok-natsionalnyh-ekspertiv.pdf (дата звернення: 26.03.2023)

УДК 94(477) «1939/1945»:304.4

СОЦІАЛЬНА ПОЛІТИКА РАДЯНСЬКОЇ ВЛАДИ У СІЛЬСЬКІЙ МІСЦЕВОСТІ ПІВДЕННО-ЗАХІДНОЇ УКРАЇНИ ПІСЛЯ ЗВІЛЬНЕННЯ 1944 Р.

Олександр ОСИПЕНКО

У дослідженні історії післявоєнного становища українського селянина в умовах панування сталінського карально-репресивного режиму, незважаючи на ґрунтовний науковий доробок вітчизняних вчених, усе ще залишається чимало малодосліджених лакун. Дослідження проблем соціальної політики радянської влади щодо сільського населення Півдня України після звільнення цих територій від німецько-румунських окупантів, повоєнної відбудови та розвитку аграрного сектору економіки є актуальним і з огляду на те, що відродження села виступає одним із пріоритетних завдань нинішнього етапу відбудови Української держави вже після нової війни та окупації українських земель з боку країни агресора в обличчі російської федерації. Тому, на наш погляд, через критичне осмислення практики і досвіду соціально-економічної політики щодо післявоєнного відновлення та розвитку українських земель радянського періоду може стати одним зі зразків, що сприятиме успішному реформуванню та модернізації економіки сучасної України.

Історіографію піднятого нами питання висвітлюють напрацювання радянських істориків, які розпочали свої дослідження з другої половини 1940-х р., зокрема слід виділити праці О. Канєвського, Г. Мар’яхіна, М. Грищенка, М. Лавринович, Г. Буркацької, дослідження яких висвітлюють в руслі сталінських оцінок тему керівної ролі партії у боротьбі з нацизмом, висновків щодо війни та у повоєнній відбудові сільського господарства.

У період другої половини 1960-х першої половини 1980-х років, який увійшов в сучасну історіографію як «Брежнєвський застій» дослідження з даної тематики стали більш системними, розширився їх тематичний спектр, було опубліковано узагальнюючі видання, які були підготовлені зусиллями дослідників Інституту історії України НАН України та стосуються економічної та соціальної політики держави на селі: «Історія селянства Української СРС», «Історія Української РСР (1945–70-і рр.)». У цих напрацюваннях подана інформація щодо відродження колгоспного-радгоспного виробництва та матеріально-технічної бази після звільнення України від нацистських окупантів.

Значний обсяг матеріалу міститься в 26-томному фундаментальному виданні «Історія міст і сіл Української РСР». Незважаючи на ідеологічну заангажованість, видання містить документальні свідчення про економічну й соціальну сфери сіл області, шкоду, заподіяну окупантами економіці регіону, особливості ліквідації наслідків війни та окупації, демографічні втрати.

Українська історіографія досліджуваної нами тематики представлена фундаментальними напрацюваннями відомих сучасних дослідників. Важливе місце в доробку вчених цього часу займає ґрунтовне дослідження М. Коваля «Україна в Другій світовій і Великій Вітчизняній війнах (1939–1945 рр.)». Автор наголошує, що більшість селян після звільнення від окупантів та завершення Другої світової війни очікувала на ліквідацію колгоспів. Однак, комуністична влада не лише відновила колгоспно-радгоспну систему, а й посилила економічний визиск селянства та застосувала заходи обмежувального і репресивного характеру. Окремо вартує виділити численні напрацювання з даної проблематики О. Перехреста. В своїх дослідженнях автор аналізує стан аграрної сфери та відбудовчі роботи у сільському господарстві, показав проблеми й труднощі повсякденного життя селян, їх зусилля, спрямовані на відбудову господарства та соціальної інфраструктури. Повоєнній відбудові приділили увагу також українські історики О. Лисенко, І. Перехрест, В. Даниленко та інш. Значне місце посідає новітнє двотомне видання «Україна в Другій світовій війні: погляд з ХХІ століття» в якому розглянуто ряд важливих питань, що проливають світло на матеріальні збитки та демографічні втрати України в роки Другої світової війни, також досліджено відбудовні процеси у сільськогосподарській галузі в 1943–1945 рр.

Вартує звернути також увагу і на досить солідне дослідження «Повоєнна Україна: нариси соціальної історії (2-га пол. 1940-х – сер. 1950-х рр.)», яка була підготовлена Інститутом історії України НАН. В даному дослідженні охарактеризовано повсякденність життя українських селян та їх соціальну поведінку у період відновлення колгоспної системи.

Повсякденне життя селян в загальному плані розглянуто в публікаціях Т. Нагайка та Т. Терещенка. Ряд досліджень присвячено повоєнному голоду 1946-1947 рр., так колектив авторів О. Веселова, В. Марочко та О. Мовчан підготували та видали вагоме дослідження «Голодомори в Україні 1921–1923, 1932–1933, 1946–1947: злочини проти народу». Питання голоду у своїх працях розглянули І. Воронов, І. Маковійчук, В. Даниленка.

Внаслідок Другої світової війни та окупації економічний потенціал України зазнав колосальних матеріальних втрат. За підрахунками Надзвичайної державної комісії під час воєнних дій та гітлерівської окупації на території республіки було зруйновано 16 тис. промислових підприємств, 27 910 колгоспів, 872 радгоспи, 1300 МТС, 882 шахти Донецького вугільного басейну, виведено з ладу 10 магістральних залізниць, вивезено до Німеччини 3,9 млн голів рогатої худоби, мільйони тонн зерна, на руїни перетворено 714 міст і селищ міського типу, понад 28 тис. сіл.

Що стосується півдня України на прикладі Одеської області простежується стан сільського господарства після звільнення цих земель від німецько-румунських загарбників. Так, за час окупації ця галузь господарства втратила значну кількість тяглової худоби: волів – 31 561, меринів (кастрованих жеребців) – 65 685 голів, тобто живий інвентар, який на той час використовувався у сільському господарстві як основна тяглова сила, без якої не могли обійтися не тільки колгоспи та радгоспи, а й пересічні мешканці села. За час румунсько-німецького панування з колгоспів тільки Одеської області було реквізовано понад 82 тис. корів, понад 58 тис. –свиноматок, молодняка свиней – більше 200 тис., молодняка коней – 58 864, кобил – 69 601, вівцематок – 23 6371. Дані втрати вивели нанівець майже усю галузь сільського господарства. Війною також було завдано значної шкоди птахівництву та бджолярству області.

Офіційним документом, який поклав початок відбудови радянської економіки, стала Постанова РНК СРСР і ЦК ВКП(б) від 21 серпня 1943 р. «Про невідкладні заходи з відбудови господарства в районах, звільнених від німецької окупації», в якій визначалася широка програма першочергових завдань з відбудови промисловості, транспорту, сільського господарства, житлових, громадських та культурних будівель. Відбудовчі процеси здійснювалися, в основному, за рахунок внутрішніх ресурсів. Основним джерелом відродження сільськогосподарського потенціалу країни стала праця селян. Так український історик О. Перехрест не безпідставно наголошує, що «основним джерелом відбудови колгоспів, радгоспів та МТС було трудове сподвижництво селян».

Отже, з перших днів звільнення українських земель від окупантів радянське керівництво приступило до відбудови зруйнованого в період Другої світової війни господарства України. Відбудова економіки відбувалася за довоєнними принципами спочатку відбудова важкої промисловості за рахунок сільського господарства та фактичну відсутність фінансування соціальної сфери. Однак, не зважаючи на продовження антилюдської політики в стилі Сталінського керівництва, саме населення українських земель винесло на своїх плечах тягар підняття з руїн та відбудови цілого комплексу народного господарства країни.

УДК 371.1

Модифікація методу дослідження об’єму

оперативної пам’яті

Віталій ПАЛАГУТА

Професією двадцять першого століття називають професію оператора. І дійсно, якщо поглянути навколо, то цьому неможливо заперечити - операторами сьогодні є вчитель і учень, професор і студент, інженер і художник, юрист і композитор, будівельник і фермер. І це явище стає тим загальнішим, чим більше розумова праця витісняє важку фізичну.

Але крім цього існують специфічні види операторської діяльності, які пов’язані з обслуговуванням особливо відповідальних об’єктів, таких як морські судна, авіаційна техніка, об’єкти енергетики, промислові об’єкти і багато інших, від безпечного функціонування яких залежить безпека і благополуччя багатьох людей, збереження значних матеріальних цінностей.

Стабільне функціонування і безпека таких об’єктів визначальним чином залежить від якості протікання інформаційних процесів, що відбуваються в системі «людина-машина». До таких процесів належать: сприйняття інформаційної моделі стану об’єкта керування оператором, формування і збереження концептуальної моделі стану об’єкта в пам’яті оператора, оперативне мислення і прийняття оператором керуючого рішення, нарешті введення керуючої інформації в машину.

Важливе місце в структурі інформаційної взаємодії оператора з машиною займає запам’ятовування інформації про стан об’єкта керування, тобто функціонування оперативної пам’яті. В зв’язку з цим виникає задача визначення її об’єму та дослідження особливостей її функціонування.

Взагалі розрізняють такі види пам'яті: короткотермінову й довготермінову. Короткотермінова пам’ять у свою чергу поділяється на безпосередню й оперативну.

Короткотермінова пам'ять забезпечує збереження інформації протягом секунд і хвилин, довготермінова - протягом тривалих проміжків часу (дні, місяці, роки).

При цьому в безпосередній пам'яті протягом 1 2 секунд, як свідчать експерименти, зберігається вся пред’явлена інформація, після чого частина цієї інформації втрачається, а частина переходить в оперативну пам’ять, що дозволяє оператору виконувати ті чи інші практичні дії.

Обсяг короткотермінової пам'яті (кількість інформації, що зберігається) обмежений, тому під час переходу інформації з безпосередньої пам'яті в оперативну відбувається її селекція за тим або іншим критерієм. Оптимальний об’єм оперативної пам'яті 5 9 стимулів. При цьому експериментально встановлено, що обсяг оперативної пам'яті обмежений головним чином кількістю стимулів і лише незначною мірою кількістю інформації.

Перехід інформації з оперативної пам'яті в довготермінову відбувається в результаті її повторних пред'явлень, при цьому відбувається додаткова селекція інформації. Обсяг довготермінової пам'яті визначається відношенням кількості інформації, що зберігається, до числа її пред'явлень і на відміну від обсягу оперативної пам'яті обмежується не числом пред’явлених стимулів, а кількістю пред’явленої інформації.

Всі численні методи дослідження об’єму оперативної пам’яті являють собою варіації метода відтворення рядів чисел, слів або графічних символів. При цьому пред’явлення інформації відбувається як для зорового, так і для слухового аналізатора.

Найбільш простим і поширеним методом є метод відтворення числових рядів із звуковим пред’явленням. В бланковому варіанті методу результати експерименту заносяться в таблицю 1, а результати аналізу експериментальних даних в таблицю 2.

Табл. 1

Довж рядка	Дослід 1	Дослід 2	Дослід 3	Дослід 4
4	6943	4235
5	83012
6
7
8
9
10	1842095732

Табл.2

Довж рядка	Ефективність відтворення	Кількість відтворених рядків	Процент відтворених рядків
№ досліду
1	2	3	4
4	+	+	+	+	4	100
5	+	+	+	+	4	100
6	+	+	+	+	4	100
7	+	-	+	+-	3	75
8	+	-	-	+	2	50
9	-	+	-	-	1	25
10	-	-	-	-	0	0

Оцінка об’єму оперативної пам’яті здійснюють на підставі виразу

,	(1)

де А – найбільша довжина рядка, який був правильно відтворений в усіх дослідах;

m – число правильно відтворених рядків, що мають довжину більшу А;

n – число дослідів.

Можливий варіант методу з використанням зорового пред’явлення числових рядів за допомогою комп’ютерної програми.

В даній роботі пропонується модифікація методу дослідження об’єму оперативної пам’яті, що полягає в пред’явлені досліджуваному координатного поля (10 х 10) з випадковим розташуванням на ньому N (від 4 до 10) об’єктів: абстрактних - затушоване поле, або конкретних - поле, що містить певний графічний символ (рис. 1).

Оцінка об’єму оперативної пам’яті здійснюється на підставі того ж виразу (1), де

А – найдовша комбінація полів, що повністю відтворена досліджуваним правильно;

m – число правильно відтворених полів в комбінаціях довших А;

n – число дослідів.

Рис. 1. Одна з комбінацій координатного поля

Метод дозволяє виявити закономірності функціонування оперативної пам’яті шляхом порівняння результатів досліджень, проведених з різними формами пред’явлення даних.

Метод реалізовано у вигляді комп’ютерної програми.

УДК 340.23-657

СУКУПНА ЦІНА ЗЛОЧИННОСТІ

Галина ПАЛАМАРЧУК

Вивчення злочинності є одним з найактуальніших напрямків наукових досліджень. Адже злочинність має суттєво негативні наслідки, трансформує механізми тіньової економіки, напрацьовує все більш інноваційні шляхи та методи своєї активності, підвищує рівень віктимізації суспільства, посилює невіру громадян стосовно ефективності роботи правоохоронних органів, посилює негативну атмосферу в соціумі та державі загалом. Тому питання протидії злочинності у суспільстві повсякчас мало і має суттєве значення. Але ж протидія злочинності має свою неймовірну «ціну». Ціна злочинності виводить на поверхню реальні показники злочинності та її криміногенний потенціал, потребує детального криміногеного аналізу, оскілки саме ціна злочинності визначає рівень безпечного життя соціуму загалом.

Безпосередньо, знання фактичної «ціни» злочинності необхідні, оскільки допоможуть в оцінці фактичного стану злочинності, криміногенного стану суспільства, напрацювання ефективних, економічних і розумних підходів запобіжного законодавства та дозволить спрогнозувати її потенційні показники тощо.

Вочевидь, що питання вивчення «ціни» злочинності має майже постійну значну актуальність та потребує нового кримінологічного підходу, оскільки коло проблематичних питань в цьому напрямку тільки розширюється, доповнюється, трансформується. Тож, розглянемо певні аспекти таких питань.

В рамках даного дослідження під поняттям «ціна злочинності» будемо розглядати саме як визначення результатів індивідуальної та масової злочинної активності злочинців окремо та злочинних груп загалом у вартісному виражені таких «результатів».

Сукупна ціна злочинності за своєю природою має дві сторони. Так, перша сторона – це збитки, які понесла, зокрема, конкретна особа від вчиненого кримінального правопорушення щодо неї. Слід підкреслити, що у такому випадку реальну ціну злочинності визначити майже неможливо, оскільки має місце високий рівень латентності, адже, зокрема, далеко не кожна постраждала особа від кримінального правопорушення заявляє до правоохоронних органів про його вчинення щодо неї. Інша сторона – це згадувана раніше ціна, тобто той ресурс, який затрачає держава на протидію зі злочинністю на своїй території. Щодо цієї сторони то слід тут відмітити, що таки теж присутня певна латентність безпосередньо у визначенні показників ціни злочинності як ресурсу, затраченого на протидію їй. Причиною цьому слугує наявність корупційних правопорушень у системі державних органів.

Взагалі слід констатувати, що показники злочинності мають загалом значний рівень латентності, а відповідно, говорити про чітке визначення збитків від кримінальних правопорушень, їх реальної ціни злочинності неможливо, тому, очевидно, що є нагальна значна проблема, адже ціна злочинності має значну похибку у своєму визначенні, а від так, має і штучний характер своїх якісних показників, в реальності понесених особою окремо та загалом збитків від злочинності. Проблемою це є і через те, що, як відомо, соціальні наслідки злочинів за часом свого існування є набагато довші, ніж самі злочини, оскільки несуть суттєво деструктивний вплив на суспільство, руйнують різноманітні сфери життя та діяльності людей, духовну культуру суспільства тощо. При чому збитки від злочинності у часі слід розподілити на видимі та невидимі, тобто такі, що мають віддалений характер і такі, що можна підрахувати лише в майбутньому. Тож, очевидно, що залишати такі негативні перспективи у питанні ціни злочинності є навіть небезпечно, тому слід підтримувати ідею багатьох науковців про необхідність створення спеціалізованих моніторингових центрів, які повинні будуть опрацьовувати отри як мані відомості й доводити їх до відома громадськості.

Загалом сукупна ціна злочинності, як правило, передбачає обсяг прямих та непрямих збитків, суспільно небезпечних наслідків, яких завдає злочинність суспільству, у тому числі й щодо матеріально-грошових витрат [1, с. 62–63].

Прямий збиток майнового (матеріального) змісту вимірюється в грошовому виразі. До цього виду збитків слід віднести, зокрема, настання інвалідності потерпілих, виплати витрати на їх лікування, страхові виплати, витрати на проходження різного роду реабілітації постраждалих від правопорушень тощо. Непрямим збитком від злочинності є кошти, що витрачаються державою на протидію злочинності, фінансування роботи правоохоронної системи у цьому напрямку, охоронних структур, а також їх підвищення кваліфікації з питань запобігання злочинності, витрати на наукові дослідження з питань протидії злочинності, матеріальні витрати, пов’язані безпосередньо з розслідуванням і розглядом кримінальних справ.

Вбачається, що цікавим було би віднесення до переліку збитків від злочинності зловживання посадовими повноваженнями співробітниками правоохоронної та судової систем. Адже питання протидії зловживанням службовим становищем потребує значної уваги, оскільки запобігання цьому виду злочинної активності завжди носило особливий характер, зокрема, через специфічність суб’єкту даного виду протиправної активності, що певним чином, впливає й на відображення ціни злочинності в цьому напрямку.

Прямий збиток від злочинності має бути поділений на прямий збиток матеріального характеру та прямий збиток особистого характеру [2, с. 51–54]. Знову ж, коли мова йде про ціну злочинності стосовно вчинення конкретного кримінального правопорушення щодо конкретної особи, то слід знову звернути увагу на те, що в цьому випадку дуже складно визначити ціну збитків від такого правопорушення. Оскільки, можливо підрахувати витрати на лікування людини, яка є жертвою злочину (прямий матеріальний збиток), але майже неможливо визначити ціну збитків від правопорушення саме в грошовому еквіваленті щодо моральних й психологічних збитків, приниженої честі, гідності тощо (прямий особистий збиток). Особливо, якщо урахувати той факт, що різні люди по різному проживають наслідки від вчиненого стосовно них кримінального правопорушення, у кожного по-своєму відчувається моральне та психологічне напруження, якщо справа стосується вбивств, тілесних ушкоджень, зґвалтувань тощо.

Слід відмітити, що єдиного, вичерпного переліку вказаних збитків не існує. Окремі науковці висувають пропозицію включати відомості про матеріальні збитки від злочинів до розширеного варіанта аналізу зареєстрованої злочинності. Слід акцентувати й на необхідності більш чіткого визначення сукупної ціни злочинності для суспільства, що в сьогоденній реальності є надзвичайно складним питанням і потребує не тільки вивчення фактично зареєстрованої злочинності, але й постійного, широкого та багатоетапного репрезентативного моніторингу щодо цього питання серед населення декілька раз на рік.

Для досягнення важливих та суттєвих наукових результатів та їх ефективної реалізації в подальшому на практиці у питанні визначенні ціни злочинності, перш за, все слід провести чіткий розподіл відповідно за кожним видом кримінальних правопорушень –насильницькі; корисливі; корисливі насильницькі; необережні; анархо-індивідуалістичні злочини; злочини, що мають професійну спрямованість тощо. Після підрахунку збитків – ціни злочинності – за кожною групою кримінальних правопорушень, можна буде підрахувати й загальну, сукупну ціну злочинності. І тут треба також зробити акцент на урахуванні похибки латентного показника кримінальних правопорушень. Такий підхід до вивчення та визначення ціни злочинності вдосконалить підхід вивчення та аналізу фактичних показників делінквентності у суспільстві загалом та результатів від її існування та, певним чином, потенційного розвитку.

Таким чином, із наведеної вище аргументації можна зробити певні висновки. Найголовнішою тезою є те, що на сьогодні формування нових підходів до розуміння та вивчення загалом такого явища, як злочинність, можливості її кількісно-якісного вимірювання та визначення фактично існуючої, а не просто зареєстрованих її показників, визначення категорії «ціна» злочинності, її змісту та структури, визначення підґрунтя та похідних джерел «ціни» злочинності, вдосконалення можливостей, способів, шляхів розрахунку «ціни» конкретних злочинів із врахуванням досвіду кримінального, особливо запобіжного, законодавства тощо – на все це мають бути направлені наукові досягнення сучасної кримінологічної науки, на формування оновленого сприйняття та напрацювання нового підходу до обґрунтування, визначення, вивчення та розрахунку сукупної ціни злочинності.

Для ефективної реалізації зазначеного наукового завдання щодо ціни злочинності слід провести чіткий розподіл відповідно за кожним видом кримінальних правопорушень (насильницькі; корисливі; корисливі насильницькі; необережні; анархо-індивідуалістичні злочини; злочини, що мають професійну спрямованість тощо). Такий підхід дасть змогу підрахувати й загальну, сукупну ціну злочинності.

Вбачається важливим й те, що потрібно підтримувати ідею та просувати її реалізацію на практиці стосовно необхідності створення незалежних спеціалізованих моніторингових центрів, які безпосередньо будуть займатися підрахунком збитків від злочинності, доводити їх до відома громадськості та приймати участь у формуванні запобіжної політики.

ЛІТЕРАТУРА

Кримінологія : [підручник] / [В.В. Голіна, Б.М. Головкін, М.Ю. Валуйська та ін.] ; за ред. В.В. Голіни, Б.М. Головкіна. –X. : Право, 2014. – 440 с.

Топчій В.В. Суспільна небезпечність злочинності. Norwegian Journal of development of the International Science. 2022. №77. С. 50-55.

УДК 347.79(477)

ПРАВОСУБ’ЄКТНІСТЬ ТРАНСНАЦІОНАЛЬНИХ КОРПОРАЦІЙ В УКРАЇНІ

Алла ПАЛЬЧЕНКО

Залучення в економіку України прямих іноземних інвестицій є однією з головних запорук її розвитку. Більшість держав, зацікавлених в іноземних інвестиціях, стимулюють їх залучення за допомогою транснаціональних корпорацій (ТНК). Тому в Україні в умовах кризової ситуації тема щодо встановлення правосуб’єктності ТНК як спосіб стабілізації економіки та положення на міжнародній (в тому числі європейській) арені є досить актуальним в умовах сьогодення.

Транснаціональні корпорації в аспекті їх міжнародної правосуб’єктності стали об’єктом цілого ряду наукових досліджень. Внаслідок цього з’явилась значна кількість різноманітних концепцій, що пояснювали правову природу транснаціональних корпорацій. Та закритою завісою залишається те, що в науці досі немає чіткої відповіді на питання чи є ТНК суб’єктом міжнародного права.

З правової точки зору ТНК є не єдиним суб’єктом права, а сукупністю формально самостійних юридичних осіб, створених відповідно до законодавства різних держав.

Західною доктриною висловлюється думка про те, що певні компанії, насамперед транснаціональні корпорації, у сучасних умовах здобувають правосуб’єктність міжнародного характеру. Зокрема, такі вчені, як Н. Макдугал, У. Фрідмен, вважають, що корпорації є суб’єктами міжнародного права, аргументуючи це тим, що економічна міць і вплив на світову політику в ряді випадків перетворює їх у більш вагому силу на міжнародній арені, ніж деякі держави. Іншої точки зору дотримуються російські вчені В. А. Романов і С. В. Черниченко. Вони стверджують, що суб’єктом міжнародного права може бути тільки утворення, здатне брати участь у міждержавних відносинах. Оскільки компанія не має якості, властивої державі, то вона не здатна брати участь у таких відносинах 1, ст. 282.

За офіційним визначенням Конференції ООН з торгівлі та розвитку (ЮНКТАД), транснаціональні корпорації- це «підприємства, що складаються з материнського підприємства та його закордонних філіалів», при цьому ТНК можуть як набувати статусу корпорації, так і не мати цього статусу.

Відповідно до Конвенції про транснаціональні корпорації, транснаціональна корпорація визначається як транснаціональне утворення будь-якої організаційно-правової форми, що складається з юридичних осіб двох і більше країн.

Доцільно звернути увагу й на те, що чимало вчених, які досліджували проблематику правосуб’єктності ТНК, дійшли висновку, що транснаціональних корпорацій як суб’єктів міжнародного публічного права на сьогодні не існує. На підтвердження власних позицій ними було наведено абсолютно різні аргументи.

Наприклад, О. В. Тарасов аргументує це тим, що транснаціональні корпорації – це сукупність юридичних осіб, що функціонують згідно норм внутрішнього права держави, на території якої вони знаходяться, і така думка також має законне право існувати і мати свої прибічників.

З метою кращого обґрунтування поставленої проблеми варто зазначити, що при визначенні поняття «суб’єкт міжнародного права» було сформовано декілька наукових підходів, які мають важливе значення для вирішення дискусійного питання щодо транснаціональних корпорацій.

Згідно першого підходу суб’єктами міжнародного права визнаються лише ті учасники міжнародного спілкування, що відповідають двом основоположним вимогам: по-перше, такий учасник має бути колективним утворенням та містити елементи організації; по-друге, такий учасник також має брати участь у розробленні та прийнятті міжнародно-правових норм. Тому, зазвичай, суб’єктами міжнародного публічного права при застосуванні такого підходу визнаються держави, державо-подібні утворення, міжнародні міжурядові організації та нації, що борються за самовизначення. При цьому можливість розглядати ТНК як суб’єкта міжнародного публічного права не може поставати взагалі.

При цьому доречним буде думка І. Лукашук, відповідно до якої наголошується на тому, що обов’язковою ознакою суб’єкта міжнародного права є його здатність брати участь у створенні норм міжнародного права, а отже, спроби поширити статус суб’єкта міжнародного права на юридичних та фізичних осіб є безпідставними.

При застосуванні другого підходу, ключовим критерієм, що має братись до уваги під час визначення міжнародної правосуб’єктності, визнається здатність мати міжнародні права та обов’язки. У такому разі до кола суб’єктів міжнародного права належить не тільки держава, а й суб’єкти федерацій, автономії (в межах, визначених внутрішнім правом відповідної держави), міжнародні неурядові організації тощо.

На відміну від першого з наведених підходів, другий не виключає саму можливість правосуб’єктності ТНК. Водночас на сьогодні міжнародне публічне право не містить норм, що встановлювали б міжнародні права та обов’язки транснаціональних корпорацій.

З огляду на наведене, відповідь на питання щодо правосуб’єктності транснаціональних корпорацій (потенційно можливої чи реально наявної) значною мірою залежить від обраного підходу до поняття суб’єкта міжнародного права.

Отже, варто підсумувати, що проблема невизначеності правосуб’єктності ТНК наявна не лише на державному рівні, а й на міжнародному, що завдає значних труднощів при врегулюванні важливих міжнародно-правових процесів. Неоднорідність думок науковців також не пришвидшує розвитку подій, тому спочатку вченій колегії варто досягнути компромісу та єдності стосовно статусу ТНК, а потім втілювати власні напрацювання шляхом законодавчих ініціатив, пропозицій та рекомендацій на державному та міжнародному рівнях.

УДК 004.021

ОСНОВНІ ПРИНЦИПИ ВІЗУАЛІЗАЦІЇ ДИНАМІЧНОЇ ІНФОРМАЦІЇ

Тетяна ПАНЧЕНКО, Валерій СТАРОДУБ

В даний час візуалізацію даних часто не уявляють без комп'ютерних технологій, тому визначення візуалізації часто пов'язують саме з комп'ютерною обробкою даних та їх відображенням засобами комп'ютера.

Сьогодні найважливішою областю, зацікавленою у засобах та методах візуалізації є наука, тому коли говорять про візуалізацію, часто говорять саме про наукову візуалізацію.

Основним завданням візуалізації є забезпечення підтримки користувача у процесі сприйняття та осмислення інформації та формування нових знань, а також забезпечення мінімізації зусиль щодо виконання когнітивних завдань у порівнянні з текстовим поданням даних.

Для оптимального відображення інформації в доповіді наводиться ряд рекомендацій, які можуть бути використані для розробки підсистем візуалізації:

1. Склад і форма інформації, що відображається, а також завдання та цілі підсистеми візуалізації визначаються цілями та завданнями системи. В інформаційні моделі повинні бути представлені тільки ті властивості відносин, зв'язку керованих об'єктів, які істотні і мають певне функціональне значення. Обсяг, склад, форма пред'явленої інформації має відповідати як вирішуваним завданням, так і психофізіологічним можливостям людини.

2. Модель має бути наочною, тобто, користувач повинен мати можливість сприймати відомості швидко і без ретельного аналізу. Модель повинна давати наочне уявлення про просторове розташування об'єктів, що означає бути геометрично подібною до їх дійсного розташування. У цьому випадку користувач матиме наочне уявлення про такі властивості керованих об'єктів, як відстань між ними, їх приналежність до будь-якої територіальної групи тощо.

Переваги наочних моделей полягають у тому, що процес сприйняття такий самий, як процес сприйняття реального об'єкта. Основне завдання при розробці наочних інформаційних моделей полягає у визначенні ознак, які доцільно відобразити наочно та допустимою мірою схематизації. Але наочність інформаційних моделей не завжди легко досяжна, оскільки нерідкі випадки, коли об'єкти управління не мають наочних ознак. У разі доводиться вирішувати завдання, близькі до того, що у методології науки окреслюється візуалізація понять. Інформаційні моделі, побудовані за цим принципом, називаються абстрактними, переваги абстрактних моделей полягає в тому, що вони відображають властивості об'єкта, які недоступні безпосередньому спостерігачеві.

3. Досягнення легкого сприйняття відображуваної інформації забезпечується правильною організацією її структури. Це означає, що в інформаційній моделі повинні бути представлені не колекція або пара відомостей, так чи інакше впорядкованих, а відомості, що перебувають у певній і очевидній взаємодії.

Одним із засобів досягнення оптимальної структури є хороше компонування інформаційної моделі. Розробка відображення на екрані є завданням еквівалентним завданням хорошого компонування картини.

4. При відображенні складних динамічних процесів є можливість прогнозування розвитку ситуації користувачем, задля забезпечення якої слід наочно графічно відображати зміни параметрів. Це положення забезпечується, якщо при проектуванні інформаційної моделі передбачено:

відображення конкретних змін властивостей елементів ситуації, що відбуваються при їх взаємодії. У разі зміни властивостей окремих елементів сприймаються не ізольовано, а контексті ситуації загалом. Понад це, зміна властивостей одного елемента сприймається як симптом зміни ситуації загалом;

відображення динамічних відносин керованих об'єктів. При цьому зв'язки та взаємодії інформаційної моделі мають відображатися у розвитку;

відображення конфліктних відносин, в які вступають елементи ситуації.

5. Компонування інформації на екрані має враховувати, що горизонтальні рухи очей користувача відбуваються найбільш легко і швидко. Швидкість руху очей по кривим залежить від форми, і за допомогою вибору форми можна варіювати час фіксації погляду в тій чи іншій області екрана. У місцях розташування найважливіших даних для процесу управління розміщують структурні елементи, під час руху якими знижується швидкість руху очей.

Найбільш інформативним позначенням тотожності інформації є кодування даних формою.

Основними перевагами методу образного кодування є:

можливість узгодження великого потоку інформації з пропускною здатністю сенсорних аналізаторів людини;

значне скорочення обсягу непотрібної інформації;

суттєве зниження необхідності в апріорних відомостях про об'єкт, що вивчається;

фігура має форму, фон відносно безформний, фігура має характер речі, фон виглядає як неоформлений матеріал;

фігура має тенденцію виступати вперед, фон - відступати назад, фон здається безперервно продовжується позаду фігури;

фігура справляє більше враження, ніж фон і запам'ятовується легше.

УДК 159.97

КЛІНІЧНА ПСИХОЛОГІЯ У КОНТЕКСТІ ДЕПРИВАЦІЙНИХ ФАКТОРІВ СЕРЕДОВИЩА

Віктор ПАХМУРНИЙ, Юлія ЧУМАЄВА

Актуальність теми обумовлена зростаючим впливом деприваційних факторів середовища на адаптацію психіки до змін умов життєдіяльності. Особливої оцінки та подальшого дослідження потребує депривація пам’яті, оскільки вона сьогодні спостерігається у багатьох людей та пов’язана безперечно з розвитком мережевих технологій сучасного інформаційного простору, коли доступ до будь-якого джерела інформації стає миттєвим, отже, не сприяє розвиткові власної бази даних, пов’язаної з довготривалою пам’яттю. Вторинно страждають мислення, знижується його темп. Очевидними стають необхідність та розвиток тренінгових методик, спрямованих на активацію коротко- та (особливо) довготривалої пам’яті.

Емоційна деривація, згідно з поглядами представників психодинамічного напряму психології, відіграє суттєву роль в дитячому віці, коли формуються майбутня особистість та адаптивні поведінкові патерни. Депривація потягів є зазвичай стабільним підґрунтям для їхнього збочення, а також різних адикцій. Таке явище найчастіше спостерігається у тоталітарних, консервативних та пуританських суспільствах.

Депривація волі буває зумовлена необхідністю виконання різних, чітко регламентованих протоколами (інструкціями) професійних дій, що, з одного боку, зменшує ризик помилки, а, з іншого, змушує людину працювати механічно, обмежує її можливості власного пошуку ефективних шляхів вирішення проблеми. Подекуди ми спостерігаємо таке явище сьогодні у педагогіці вищої школи та лікарській діяльності: безліч абсолютно непотрібних методичних розробок, що забирають на себе великий ресурс часу, обмежує педагогічну фантазію викладача, його здатність до пошуку ефективних форм подання матеріалу. Врешті це призводить до неврозів, психопатизації особистості, різних соматоформних розладів та прискореного старіння організму.

Слід також вказати на деривацію таких інструментів соціалізації як мова (особливо у іншомовному середовищі), емпатія (що здається неминучим у сучасних умовах розвитку дистанційних форм діяльності), альтруїзм та індукція. Вони потребують подальшого вивчення та пошуку компенсаційних психологічних механізмів.

Таким чином, сучасний патоморфоз, що безперечно спостерігається в клінічній психології, значною мірою залежить від чинників дериваційного спектру, а це, в свою чергу, потребує нових психокорекційних підходів до превенції психосоматичних захворювань та деструктивних форм поведінки.

УДК 338.069

Проблеми та перспективи комунікації музейної мережі в Україні

Марія Пелик, Дар’я Малишева,

Валентина Олійник

Послуги дозвілля у туризмі дуже різноманітні, та його діапазон постійно ускладнюється. Великим попитом користуються культурно-просвітницькі послуги, надані традиційними установами, наприклад, музеями, художніми галереями, театрами тощо.

Інститути мистецтва та культури є важливою частиною туристичної інфраструктури та мають значний вплив на формування національних та регіональних туристичних пам’яток та атракцій. Екскурсійні програми, які пропонують музеї, є невід’ємною частиною комерційного туристичного продукту та світової індустрії туризму.

Україна має розгалужену музейну мережу, яка об'єднує понад 4 тисячі музеїв різного профілю та рівня. Однак, на жаль, у багатьох з них є проблеми які полягають у:

Відсутності централізованої системи комунікації: українські музеї, на жаль, не мають централізованої системи обміну інформацією, співпраці між собою та зі своїми відвідувачами. Це ускладнює планування та організацію подій, виставок та інших заходів.

Відсутності онлайн-присутності: багато музеїв в Україні не мають веб-сайтів, соціальних мереж або інших каналів онлайн-комунікації. Це ускладнює залучення нових відвідувачів.

Відсутності інтерактивності та залучення відвідувачів: багато музеїв не мають інтерактивних виставок та експонатів, що ускладнює залучення відвідувачів та підвищення їх зацікавленості.

Проблемах зі зберіганням та реставрацією колекцій: багато музеїв мають проблеми зі збереженням та реставрацією своїх колекцій, що впливає на якість експонатів та їх привабливість для відвідувачів [1].

На початку ХХ століття музейна справа в Україні почала активно розвиватися, одночасно зростала і музейна мережа. Переважна більшість музеїв цього періоду створювалася на основі приватних колекцій, у яких значилася кількість цінних та рідкісних речей, художньо-історичних цінностей.

В цей період з'являються музейні центри краєзнавчого профілю, де містяться пам'ятки різного характеру та походження. Для більшості місцевих музеїв характерно було формування етнографічних колекцій, що пояснювалося розвитком українського краєзнавства, прагненням народу пізнати свою історію та культуру [2].

Дослідженням музейної справи займаються фахівці різних наукових галузей: історики, педагоги, культурологи, економісти. Зокрема, О. Крук аналізує, як відбувалося формування національної музейної мережі з 1950-х по 1980-ті роки, показуючи основні напрямки їхньої роботи, роль ворчанських спілок та громадськості у розвитку музейної справи. Велику увагу дослідники приділяють таким питанням, як створення історико-культурних заповідників, етнографічних комплексів, становлення та розвиток громадського музейного руху [3].

Наразі, музейні експерти досліджують питання яким чином активізувати музейні послуги та збільшити попит залученням відвідувачів. Зосередження уваги на музейній справі, зв’язках допоможе підвищити роль безпосередньо музеїв у суспільному житті та посилити їхній вплив на духовну сферу нації.

Досвід роботи в музеях показує, що мало хто після ознайомлення з експозиціями музею залишається байдужим до унікальних музейних пам’яток, а емоційне сприйняття цих пам’яток посилюється змістовними розповідями співробітників та використанням технологічних засобів. В рамках сучасного інформаційного суспільства музейна комунікація може включати:

1) інформаційний простір: музеї займають певну нішу в інформаційному просторі (пріоритетно можлива також співпраця з «аудиторією» при накопиченні, збереженні та поширенні культурних цінностей);

2) сучасні форми взаємодії музеїв з іншими музеями та відвідувачами – відповідних рівню суспільного розвитку та сучасним потребам;

3) розробку нових способів демонстрації предметів, оскільки музеї повинні бути «мобільними», постійно розробляти нові експозиції та способи подання інформації;

4) можливість використовувати новітні технології для створення виставок – необхідних для розробки більш комплексних і актуальних програм для різних груп «аудиторії» відповідно до віку або рівня інформаційної готовності [4].

Від професійної взаємодії з відвідувачами залежить ефективність музейної комунікації. Методи та засоби впливу музею на різні категорії відвідувачів, взаємодія музейних закладів з іншими соціальними інститутами належить до сфери практичних знань – музейної педагогіки, яка включає розробку інноваційних методик навчання та виховання особистості, які інтегрують музейний менеджмент у творчі процеси [5].

Враховуючи специфіку діяльності ЗМІ, щодо актуальних новин сьогодення, музейники повинні вміти знаходити в історичних пам’ятках унікальність та актуальність і намагатися використовувати музейні артефакти для розмови на сучасні теми.

Як ефективний засіб комунікації з суспільством музеї активно використовують ЗМІ, радіо, телебачення, газети, журнали та інтернет-видання для стимулювання інтересу громадян до відвідування музеїв. Дослідження доводять, що кількість відвідувачів музейних експозицій залежить від висвітлення в засобах масової інформації, демонстрації телевізійних репортажів, радіомовлення, висвітлення новин, хоча слід зазначити, що загальної інформації про музеї в медіапросторі України все ще дуже недостатньо, вона займає меншу частину медійного простору, ніж, наприклад, інформація про сучасні розважальні заходи та центри.

Форма спілкування музеїв із суспільством залежить від специфіки музейної установи, наукових і культурних центрів. Комунікаційні технології, інформатизація, маркетинг і підприємництво в музейній справі сприяють появі оригінальних комунікацій, які підвищують роль музеїв як соціальних інститутів, це визначає їх особливий статус у соціокультурному просторі сучасного суспільства.

Наразі, українські музеї мають великий просвітницький потенціал і мають стати не лише центрами поширення знань, а й повноцінними освітніми центрами.

Список літератури

Гайдай O.. Музеєзнавство. Навчальний посібник. Миколаїв, 2021.

Тригубенко В.В. Скарбниця реліквій, джерело досвіду вітчизняної освіти // Педагогіка толерантності. – 2000. – №2. – С. 33-34.

Проблеми та перспективи розвитку музейної справи в Україні URL: http://surl.li/grlco

Вайдахер Ф. Загальна музеологія. Посібник. – Львів, 2005. – 174 с.

Долак Я.А. Музейна експозиція - музейна комунікація // Питання музеологій. 2010.

УДК 666.961

Зміни В Порядку розслідування нещасних випадків у результаті воєнного стану в Україні

Сергій Перетяка

У результаті збройної агресії 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан. Життя нашої країни змінилося. Ці зміни торкнулися і сфери правових відносин в галузі охорони праці.

Першою суттєвою організаційною зміною стало приєднання (01.01.2023) Фонду соціального страхування (ФСС) до Пенсійного фонду України (ПФУ) згідно змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» [1]. Цілями змін у цьому законі стало поліпшення адміністрування в системі загальнообов'язкового соціального страхування працюючих громадян внаслідок зменшення адміністративних структур управління, запровадження єдиної системи управління коштами та єдиної інформаційної системи і посилення державного контролю за використанням коштів соціального страхування. Цими змінами у Законі також ліквідована комісія соціального страхування, яка діяла на підприємстві, в установі або організації.

ПФУ став правонаступником ФСС і виконує його функції з керівництва в системі загальнообов’язкового державного соціального страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку на виробництві. Всі органи ФСС стали територіальними органами ПФУ. Тепер повідомлення про нещасний випадок за місцем настання нещасного випадку та гострого професійного захворювання слід надавати ПФУ та іншим установам, що передбачає Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затверджений постановою КМУ від 17.04.2019 № 337 [2].

У разі утворення комісії з розслідування нещасного випадку на підприємстві до складу комісії залучають представників територіальних органів Держпраці та ПФУ.

Віднині Пенсійний фонд України виплачуватиме:

допомогу з тимчасової втрати працездатності (лікарняні);

допомогу з вагітності та пологів (декретні);

допомогу на поховання застрахованим особам, в т. ч. потерпілим на виробництві;

одноразові та щомісячні страхові виплати потерпілим на виробництві, членам їх сімей.

26 січня 2023 року набула чинності Постанова Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві» від 20 січня 2023 року №59 [3]. Так з’явився новий розділ «Процедура розслідування нещасних випадків у період дії правового режиму воєнного (надзвичайного) стану в Україні або окремих її місцевостях». У цьому розділі можливо виділити наступні зміни:

нещасні випадки, що сталися з працівниками під час їх роботи внаслідок воєнних (бойових) дій підлягають спеціальному розслідуванню незалежно від ступеня тяжкості травм (ушкодження здоров’я). Розслідування таких нещасних випадків проводиться за місцем їх настання. При цьому проведення досліджень для визначення наявності в організмі потерпілого алкоголю, наркотичних засобів і ступеню його сп'яніння не здійснюється;

роботодавцю дозволено подавати повідомлення про нещасний випадок відповідним органам письмово або електронною поштою протягом однієї доби (у попередній редакції тільки письмово);

до складу комісії із спеціального розслідування нещасних випадків входять 3 члени, а саме: посадова особа територіального органу Держпраці (голова комісії), представник територіального органу ПФУ і представник військової адміністрації;

розслідування нещасних випадків, що спричинили тяжкі наслідки, проводиться комісією роботодавця без відповідного письмового доручення територіального органу Держпраці;

якщо роботодавець не має можливості утворити комісію та забезпечити проведення розслідування нещасного випадку, тоді обов’язок щодо проведення такого розслідування покладається на територіальний орган Держпраці за місцем настання нещасного випадку або за місцезнаходженням відповідного підприємства;

запроваджено можливість дистанційного засідання спеціальної комісії з розслідування нещасного випадку з використанням засобів конференц-зв’язку, а також підписання членами комісії (спеціальної комісії) протоколів, актів та інших документів і затвердження їх роботодавцем або керівником органу, що утворив (спеціальну) комісію, шляхом накладання кваліфікованого електронного підпису;

коли комісія зі спеціального розслідування не має доступу на територію підприємства у зв’язку з веденням бойових дій або його тимчасовою окупацією чи існує загроза техногенної, екологічної катастрофи, протокол огляду місця, де стався нещасний випадок складається на підставі акту, складеного роботодавцем у довільній формі;

у разі неможливості утворити комісію та провести розслідування (спеціальне розслідування) через загрозу життю та здоров’ю членам комісії, роботодавець та відповідний територіальний орган Держпраці в максимально можливому обсязі збирають, фіксують та систематизують інформацію, про нещасний випадок на виробництві, що надходить або стає відомою, з метою його розслідування у подальшому;

якщо є імовірність загроза життю та здоров’ю членам комісії (спеціальної комісії) під час проведення розслідування нещасного випадку, таке розслідування може бути зупинене наказом роботодавця, Держпраці або її територіального органу, який утворив комісію.

Прийняття цих змін зробило Порядок більш гнучким і адаптованим до існуючих складних реалій України.

Література

1. Закон України від 21.09.2022 № 2620-IX «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»». https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2620-20#Text.

2. «Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві». Постанова КМУ від 17.04.2019 № 337 https://ips.ligazakon.net/document/KP190337.

3. Зміни, що вносяться до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві. Постанова КМУ від 20 січня 2023 р. № 59 https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/59-2023-п#Text.

УДК 691.328.5:658.567

Шляхи усунення небезпеки азбесту після

заборони його використання

Сергій Перетяка

6 вересня 2022 року Верховна рада України розглянула у другому читанні та прийняла в цілому Закон України «Про систему громадського здоров’я» [1]. У статті 28 цього закону передбачена заборона використання азбесту, а також азбестовмісних виробів і матеріалів. Це рішучий крок під час воєнного стану в країні. Україна стала 66 країною у світі [2], яка відмовилися від азбесту.

Вітчизняна епопея боротьби за заборону азбесту починається у березні 2010 року, коли Україна підписала Пармську Декларацію [3], де взяла на себе зобов'язання розробити національний план дій по ліквідації пов'язаних з азбестом захворювань. До речі, у Польщі його використання заборонили у 1997 році. Потім були Постанова головного державного санітарного лікаря України №16 (2012) [4], яка визначала гранично допустиму концентрацію (ГДК) азбесту у повітрі робочої зони в 10 разів вищу за європейський норматив ГДК! Далі Наказом Міністерства охорони здоров’я України № 762 (2012) затверджено Державні санітарні норми та правила «Про безпеку і захист працівників від шкідливого впливу азбесту і азбестовмісних матеріалів» [4]. У 2017 року Наказ МОЗ України № 339 [5] перший раз забороняє виробництво та використання всіх видів азбесту при виконанні будівельно-монтажних робіт. Міністерство юстиції України (2017) [6] скасовує цей наказ. Касаційний адміністративний суд (2019) [7] відмовляє у касаційних скаргах Міністерству охорони здоров'я України про визнання протиправними дій відносно скасування наказу № 339. І нарешті азбест заборонено.

За оцінками аналітиків Київської школи економіки в нашій державі, за час збройної агресії на кінець 2022 року вже близько 144 тисячі зруйнованих будинків. Відбудова України буде передбачати ремонт і зведення будинків різного призначення. І тут з’являється можливість позбутися азбестовмісних матеріалів, а саме традиційного шиферу у відремонтованих будівлях і новобудовах.

Популярність виробів з азбесту в безлічі сфер пояснюється наявністю у них значних переваг: стійкість до корозії і високої температури, довговічність, низький коефіцієнт температурного подовження, є негорючим матеріалом, не пошкоджуються щурами при експлуатації та головна перевага – низька вартість. Однак, цей матеріал токсичний і небезпечний для людини.

Як свідчать наукові дослідження використання азбесту та продукції, в якій він міститься, може спричиняти професійні захворювання на рак гортані, бронхів і легенів, на рак яєчника, а також на злоякісну мезотеліому плеври, очеревини, перикарда [9-11]. У працівників видобувних та переробних підприємств цієї галузі, вірогідність виникнення пухлин у декілька разів більше, ніж у переважної більшості населення. На підставі результатів досліджень Міжнародне агентство з вивчення раку при ВООЗ [11] занесло азбест до першої, найбільш небезпечної категорії сполук зі списку речовин-канцерогенів, для яких існують відомості про їх шкідливість для людини.

В результаті заборон і обмежень, які були прийняті розвинутими країнами світу, виробництво цього матеріалу постійно скорочується (з 2,2 млн тонн 2007 році до 1,2 млн тонн у 2020 році). Останніми світовими лідерами з виробництва азбесту залишились Росія, Китай, Казахстан, які мають найбільші родовища хризотилу [2]. Головними споживачами азбесту є Росія, Киргизія, Казахстан, Китай, Індія, Індонезія, В'єтнам, Таїланд та Україна. Основна спільна риса цих країн наявність бідного населення, яке активно купує цей ризикований будівельний матеріал, що коштує дешевше, ніж безпечні для здоров'я аналоги. В Україні населення стикається з азбестом на кожному кроці, зрозуміло, що таке розповсюдження цього матеріалу не покращує здоров’я громадян країни де найменша тривалість життя у Європі.

Після заборони азбесту казати про ліквідацію небезпеки від нього занадто рано. Виникають питання про заміну й утилізацію виробів з азбесту. Наприклад, близько 60% покрівельного фонду України складають покрівлі з шиферу, а це – понад мільярд квадратних метрів покрівлі. Виникає серія питань, яка може зруйнувати усі очікування від заборони шкідливого матеріалу:

як довести власнику будинку, що його дах потребує заміни;

хто буде фінансувати демонтаж і придбання нового матеріалу для покрівлі;

де й яким чином буде проводитися зберігання й утилізація демонтованого шиферу.

Зараз, у період війни, цю проблему не вирішити. Крім того, і у мирні часи спостерігалася практика застосування поломаного шиферу для засипки ґрунтових доріг, а у період воєнних дій ця практика може лише поширюватися. Цьому буде сприяти безліч зруйнованого шиферу у результаті обстрілів з одного боку і необхідність швидкого ремонту доріг з іншого. Трощення його автомобілями і пішоходами призведе до розпорошення канцерогенної речовини з нього у повітрі і саме неприйнятне у зоні дихання людини.

На жаль, система утилізації сміття в нашій країні розвинена слабо. В Європі старий шифер утилізується на спеціалізованих складах промислових відходів. В Україні такої практики немає.

Заборона використання азбестовмісних виробів – це потужний крок у забезпеченні благополуччя населення України. Але це тільки першій крок. Виникає необхідність у системному підході у вирішенні проблеми азбесту. Якщо з новобудовами більш-менш зрозуміло – немає на ринку будматеріалів традиційного шиферу, тоді не буде його на даху. Що робити з шифером, який вже є? Потрібна державна програма, яка дасть відповіді на наступні питання:

створення переліку азбестових виробів і місць їх розташування;

джерела фінансування видалення азбестовмісних виробів;

спосіб транспортування і місця утилізація демонтованих виробів;

контроль за порушенням заборони на використання подібних виробів у майбутньому;

інформування населення про шкоду таких виробів.

Необхідні нові і гнучкі фінансові механізми підтримки громад та приватних осіб, які заохочують їх до видалення матеріалів з азбесту, організація навчання для підвищення обізнаності, як органів місцевого самоврядування, так і пересічних громадян України. Азбест буде створювати загрозу населенню України ще десятки, а може і сотні років.

ЛІТЕРАТУРА

1. Закон України «Про систему громадського здоров’я» від 06.06.2022. https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2573-20#Text

2. International Ban Asbestos Secretariat (2018) http://www.ibasecretariat.org/. Accessed 30 July 2018.

3. https://www.euro.who.int/__data/assets/pdf_file/0004/78610/E93618R.pdf.

4. Нові санітарні норми забороняють використання азбесту : (новини) [Електронний ресурс] // Урядовий портал — 23 червня 2017 року — Режим доступу: https://www.kmu.gov.ua/ua/news/250094884

5. ДСанПіН 3.5-179-2012. Про безпеку ізахист працівників від шкідливого впливу азбесту і азбестовмісних матеріалів. — К.: Держстандарт України, 2012.

6. https://yurist-online.org/publ/nakazi_moz_ukrajini_prikazy_moz_ukrainy/nakaz_moz_339_vid_29_03_2017_pro_zatverdzhennja_derzhavnikh_sanitarnikh_norm_i_pravil_pro_bezpeku_i_zakhist_pracivnikiv_vid_shkidlivogo_vplivu_azbestu/15-1-0-5746.

7. Наказ міністерства юстиції України № 2859/5 від 11.09.2017 «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта». https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v2859323-17#n5

8. Постанова Касаційного адміністративного суду, справа № 826/15456/17 від 27.03.2019 року https://zakononline.com.ua/court-decisions/show/80806028

9. Pierce JS, McKinley MA, Paustenbach DJ, Finley BL (2008) An evaluation of reported no effect chrysotile asbestos exposures for lung cancer and mesothelioma. Crit Rev Toxicol 38:191–214. https://doi.org/10.1080/10408440701845609

10. Baumann F, Ambros JP, Carbone M (2013) Asbestos is not just asbestos: an unrecognised health hazard. Lancet Oncol 14(7):576–578. https://doi.org/10.1016/S1470-2045(13)70257-2 6. World Health Organization. Asbestos: elimination of asbestosrelated diseases.. Available from: http://www.who.int/newsroom/fact-sheets/detail/asbestos-elimination-of-asbestosrelated-diseases [cited 2018 Nov 3] [Google Scholar].

11. World Health Organization. Asbestos: elimination of asbestosrelated diseases.. Available from: http://www.who.int/newsroom/fact-sheets/detail/asbestos-elimination-of-asbestosrelated-diseases [cited 2018 Nov 3] [Google Scholar].

УДК 656.2:621:624

Роль активних методів при дистанційному форматі навчання в період воєнного стану

Людмила ПІЗІНЦАЛІ, Надія АЛЕКСАНДРОВСЬКА, Олена РОССОМАХА

У теперішній час, обсяг знань, які необхідні морському спеціалісту, швидко зростає. Сьогодні робити акцент на опануванні студентами тільки певної сукупності знань не можна.

Навчання студентів у військовий стан повинно ґрунтуватися на таких принципах навчання, що обслуговують усі компоненти дидактичного процесу [1]:

принцип розвиваючого і виховного характеру навчання;

принцип науковості змісту і методів навчання;

принцип системності та послідовності навчання;

принцип гуманізації та гуманітаризації навчання;

принцип оптимізації навчання.

Крім того, у воєнний стан, дуже важливо, щоб кожний студент мав вміння самостійно поповнювати свої знання, орієнтуватися у сучасній науковій інформації. Це можна віднести ще до одного принципу навчання сьогодення.

Сьогодні від викладача вимагають не тільки дати знання, сформувати програмні вміння і навички у студентів, а ще навчити студентів раціонально і творчо розпоряджатися цими знаннями.

Часто недоліки студентів викладачі пояснюють лише лінню, небажанням вчитися, недостатньою шкільною підготовкою.

Автори статті впевнені, що тут треба рахувати, як головним, і викладацький фактор – вміння викладачів працювати на високому професійному рівні. В це поняття автор вкладає не тільки знання прийомів, методів навчання, розумне їх використання, але й постійний пошук понад задачі заняття, яка б добавила заняттю значність, фаховість, піднесеність, святковість. Найбільш частіше використовуються активні методи навчання (рис. 1), які базуються на факторах активізації навчально-пізнавальної діяльності студентів (рис. 2) [1].

В практиці проведення занять на кафедрі ТОРС при викладанні дисциплін «Метрологія, стандартизація, системи якості», «Взаємозамінність, стандартизація і технічні вимірювання» найбільш частіше використовуються прийоми активізації, що забезпечують підведення студентів до усвідомлення необхідності вивчення нового матеріалу або виконання якоїсь задачі.

Автори, звертають увагу на такий фактор активізації, як використання історичних довідок відкриттів, або походження назви, наприклад вимірювального засобу, або елементу його будови.

Наприклад, при вивченні будови штангенциркулю викладач звертає увагу на незвичайну назву елемента будови – ноніус. На питання: «Хто знає

Рисунок 1 – Активні методи навчання

походження цього слова?», як правило тиша або бурна дискусія догадок та припущень. Викладач залишає питання відкритим і дає студентам завдання підготувати маленьку доповідь походження цього слова та підкреслює, що знання цього, це перш за все підвищує вашу фахову ерудицію.

Рисунок 2 – Фактори пізнавальої діяльності студентів

Для активізації занять використовуються і проблемні питання, які спонукають студентів на публічні обговорення важливого питання і передбачають обмін думками між студентами або викладачами і студентами. Вони розвивають самостійне мислення, вміння обстоювати власні погляди, аналізувати й аргументувати твердження, критично оцінювати чужі і власні судження. При обговоренні створюється емоційна насичена атмосфера, яка сприяє глибокому проникненню в істину.

Використання активних методів навчання у дистанційному форматі викладання урізноманітнюють навчальний процес, роблять його приємнішим і продуктивнішим.

Список джерел:

Ягупов В.В. Основи військово-дидактичних знань: Навчальний посібник. – К.: РВЦ “Київський університет”, 1999. – 376 с.

УДК 342.7

ПРАВОВІ ПРОБЛЕМИ ПОДОЛАННЯ ДИСКРИМІНАЦІЇ В УКРАЇНІ

Анастасія ПІМЕНОВА, Валентина КУЗЬМЕНКО

Конституцією України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Разом із цим, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного й соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними чи іншими ознаками [1, ст.24].

Боротьба з расизмом і нетерпимістю стала основою для створення Ради Європи в 1949 році і залишається одним із пріоритетів сьогодні. На додаток до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод [2] та інших конвенцій Рада Європи створила конкретні інструменти для боротьби з расизмом, дискримінацією та нетерпимістю. У 1993 році була створена Європейська Комісія проти расизму та нетерпимості як незалежний орган з прав людини, щоб контролювати ситуацію щодо расизму, расової дискримінації, ксенофобії, антисемітизму і нетерпимості в кожній державі-члені задля конкретних рекомендацій своїм урядам і загальних рекомендацій, адресованих всім державам-членам. У той час як Комісія проти расизму і нетерпимості є головним органом Ради Європи з боротьби з расизмом і нетерпимістю, інші органи і відомства, такі як Комітет міністрів, Парламентська асамблея, Уповноважений з прав людини, Консультативний комітет з Рамкової конвенції про захист національних меншин і Європейський суд з прав людини, також сприяють досягненню цієї мети. Рамкова конвенція про захист національних меншин [3] у ст. 1 визнає, що «захист національних меншин та прав і свобод осіб, що належать до цих меншин, є невід’ємною частиною міжнародного захисту прав людини».

В рамках системи ООН одним із основних інструментів боротьби з дискримінацією є Міжнародна конвенція про ліквідацію всіх форм расової дискримінації [4], яка зобов’язує держави, які її підписали, до ліквідації расової дискримінації. Конвенція включає в себе механізм індивідуальних скарг і контролюється Комітетом з ліквідації расової дискримінації (КЛРД), що складається з незалежних експертів.

ОБСЄ також бере участь у боротьбі з усіма формами расизму, ксенофобії та дискримінації, включаючи антисемітизм і дискримінацію християн і мусульман. Одним із інститутів ОБСЄ є Варшавське Бюро демократичних інститутів і прав людини, яке збирає і поширює інформацію та статистичні дані про злочини на ґрунті ненависті; сприяє передовому досвіду в боротьбі з нетерпимістю і дискримінацією; сприяє державам-членам у складанні та перегляді законодавства про злочини, мотивовані нетерпимістю і дискримінацією.

Відповідно до статті 21.1 Хартії основних прав Європейського Союзу «будь-яка дискримінація за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, етнічного чи соціального походження, генетичних особливостей, мови, релігії або переконань, політичних або інших поглядів, приналежності до національних меншин, майнового стану, народження, інвалідності, віку чи сексуальної орієнтації, забороняється» [5]. У ЄС існує кілька директив по боротьбі з дискримінацією. Законодавство ЄС також вимагає, щоб кожна держава-член мала спеціальний національний орган з питань рівності, до якого можна звернутися за порадою і підтримкою.

Між Україною та ЄС підписано угоду про асоціацію. На шляху до цієї події в нашій державі було зроблено важливі кроки для наближення стандартів у галузі прав людини до стандартів ЄС. Ухваливши у 2012 році Закон «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» [6] Україна зробила вагомий крок для забезпечення рівності і недискримінації. У прес-релізі після діалогу між ЄС й Україною у сфері прав людини 20 липня 2016 року було зроблено такі заяви: «ЄС високо оцінив те, що Україна затвердила національну стратегію у сфері прав людини на період 2016-2020 років і відповідний план дій, а також наголосив на важливості його здійснення» [7]. Впровадження в Україні антидикримінаційного права є передумовою її становлення як європейської правової держави. Створення ефективної системи запобігання та протидії дискримінації визначено як стратегічну мету й в Національній стратегії у сфері прав людини, затвердженій у 2021 році [8].

Незважаючи на широкий спектр існуючих інструментів, ксенофобія та дискримінація, ворожість по відношенню до іноземців/іноземок, порушення прав меншин, високий рівень агресивного націоналізму і банальних форм дискримінації є повсякденною реальністю в більшості суспільств усієї Європи. Як вказує Інна Янковець у своєму дисертаційному дослідженні, за змістом рішень Європейського Суду з прав людини найболючішими питаннями в аспекті дискримінації в Україні, є проблеми дискримінації за національною приналежністю, в першу чергу ромів, та дискримінація за ознакою особистого статусу [9, с.228]. Також, на думку Ірини Янковець, діючий національний «механізм забезпечення запобігання та протидії дискримінації свідчить про існування низки істотних проблем, які негативно впливають на ефективність захисту від дискримінації в Україні» [9, с.248], у зв'язку з чим нею пропонується створення нового органу - Комітету по подоланню та запобіганню дискримінації.

Звичайно, якщо взяти до уваги пропозиції науковців та всі рекомендації, що надаються Україні міжнародними організаціями, для дієвого забезпечення запобігання та протидії дискримінації в нашій державі існує необхідність не тільки в створенні незалежного контролюючого органу, а й у зборі інформації про факти дискримінації, дії органів влади та надану допомогу жертвам дискримінації з обов’язковим оприлюдненням останньої, впровадження навчальних та освітніх програми з толерантності та протидії дискримінації, що сприятиме змінам у суспільному ставленні до проблеми дискримінації.

СПИСОК ЛІТЕРАТУРИ

Конституція України: Закон України від 28 червня 1996 р. № 254к/96-ВР // Відомості Верховної Ради України. – 1996. – № 30. – Ст. 141.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод: Міжнародний документ від 04.11.1950; Рада Європи; ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 – [Електронний ресурс]. - Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/995_004

Рамкова конвенція про захист національних меншин: Міжнародний документ від 01.02.1995; Рада Європи; ратифіковано Законом N 703/97-ВР від 09.12.97 – [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/995_055#Text

Міжнародна конвенція про ліквідацію всіх форм расової дискримінації: Міжнародний документ від 21.12.1965 (Редакція від 04.02.1994); ГА ООН, ратифіковано 21.01.1969 – [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/995_105#Text

Хартія від 07.12.2000, «Хартія основних прав Європейського Союзу. Урочиста прокламація» – [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://ips.ligazakon.net/document/MU00303

Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні: Закон України від 06.09.2012 № 5207-VI. - [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://zakon.rada.gov.ua/laws/card/5207-17

Антидискримінаційне законодавство та практика. Права уразливих груп у контексті угоди про асоціацію. Член ЄЕСК Ульріка Вестерлунд. [Електронний ресурс]. - Режим доступу: http://federation.org.ua/podiitafakti/antidiskriminatsiine-zakonodavstvo-ta-praktika-prava-urazlivikh-grup-u-konteksti-ugodi-

Про Національну стратегію у сфері прав людини: Указ Президента України від 24.03.2021 № 119/2021. - [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/119/2021#Text

Янковець І. В. Дискримінація та інституційний механізм її подолання в Україні. - Кваліфікаційна наукова праця на правах рукопису. Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора філософії за спеціальністю «081» - Право. - Національний університет «Одеська юридична академія», Одеса, 2020.- 300 с.

УДК 519.2

МОДЕЛЬ

ОПТИМАЛЬНОГО УПРАВЛЕНИЯ МНОГОНОМЕНКЛАТУРНЫМИ ЗАПАСАМИ ПРИ СЛУЧАЙНОМ СПРОСЕ НА ПРОДУКЦИЮ

Михаил ПОСТАН

Для моделирования многих типов логистических систем, функционирующих в условиях неопределенности и риска, удобным математическим аппаратом являются так называемые марковские и полумарковские процессы со сносом. Эти случайные процессы содержат наряду с дискретной компонентой также одну или несколько непрерывных компонент типа случайного блуждания [1], которые описывают колебания уровней запаса продукции на складе. Особый интерес представляет исследование влияния случайного колебания спроса на продукцию на экономические результаты работы логистических систем. Например, интенсивность и объемы поставок готовой продукции (или полуфабрикатов) на склад могут изменяться в зависимости от случайных колебаний спроса, что может рассматриваться как адаптивное управление поставками. Рассмотрим, например, случай одиночного склада, куда поступает продукция М видов с интенсивностями где - стохастически независимые друг от друга полумарковские процессы с двумя возможными состояниями, описывающие изменение спроса: =1, если интенсивность спроса на продукцию m-го вида равна , и = 2, если эта интенсивность равна Пусть (т.е. при падении спроса на продукцию m-го вида ее поставки на склад прекращаются), Обозначим через функцию распределения (ф.р.) времени пребывания процесса в состоянии k. Методами теории полумарковских процессов со сносом [1] можно найти явное выражение для преобразования Лапласа-Стилтьеса предельной (при ) ф.р. количества продукции m-го вида на складе в произвольный момент времени. Например, для это выражение дается следующей формулой:

где преобразование Лапласа-Стилтьеса ф.р. ; . Предельная вероятность того, что на складе в произвольный момент времени отсутствует продукция m-го вида (при условии, что =1) равна

(2)

Необходимыми условиями устойчивой работы склада являются неравенства С помощью выражений (1),(2) можно найти стационарные математические ожидания количества продукции каждого вида на складе:

Используя (2),(3), оценим средние затраты в единицу времени на поставки продукции всех видов на склад, ее хранение, а также рыночные потери из-за опустошения склада:

(4)

где цена единицы приобретаемой складом продукции m-го вида; рm – продажная цена единицы этого вида продукции; суточные расходы по хранению единицы продукции m-го вида на складе. Таким образом, учитывая (2), (3), можно найти значения минимизирующие выражение (4) при ограничении на вместимость склада E, т.е.

Литература:

1. Постан М.Я. Экономико-математические модели смешанных перевозок/

М.Я. Постан.- Одесса: Астропринт, 2006.- 376 с.

УДК 621.875.5:62-11

МІЦНІСТНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ МЕТАЛОКОНСТРУКЦІЙ ВАНТАЖОПІДЙОМНОГО ОБЛАДАННЯ В УМОВАХ ПОНАДНОРМАТИВНОЇ ЕКСПЛУАТАЦІЇ

Віталій ПУСТОВИЙ, Павло СЕМЕНОВ

Причальний грейферний перевантажувач – відповідальне високотехнологічне вантажопідйомне обладнання, оснащене вантажозахоплювальним органом – грейфером, має велику вантажопідйомність та високу інтенсивність вантажних робіт при перевантаженні навалювальних вантажів, експлуатується в морських портах при навантаженні-розвантаженні судів.

Для вантажопідйомного обладнання такого класу, завод-виробник розраховує термін служби 20-25 років, в під час якого перевантажувач, при експлуатації у важкому режимі, має ресурс напрацювання не менше 106 циклів. Досліджуваний грейферний перевантажувач 1976 року виготовлення, відпрацював більше 40 років у важкому режимі і вичерпав свій розрахунковий ресурс, який забезпечує безпечну експлуатацію перевантажувача. Таким чином, на дослідження виноситься завдання з визначення рівня зниження міцністних характеристик металоконструкції грейферного перевантажувача після відпрацювання розрахункового строку служби.

Проведено комплексне дослідження технічного стану металоконструкції перевантажувача, яке включає технічне діагностування, із застосуванням неруйнівних методів контролю; дослідження напружено-деформованого стану сталей металоконструкції за параметрами коерцитивної сили; дослідження механічних властивостей (межа міцності σВ, межа плинності σ0,2, відносне подовження δ і відносне звуження ψ, ударна в'язкість КCV) сталей металоконструкції, з використанням руйнівних методів, по зразках, виготовлених з ділянок металоконструкції, вирізаних в найбільш навантажених зонах перевантажувача.

Проведено технічне діагностування перевантажувача відповідно до організаційно-методичних документів, із застосуванням неруйнівних методів контролю, за результатами якого технічний стан перевантажувача визначено як несправний.

Проведено магнітний контроль металоконструкцій перевантажувача з метою визначення ділянок елементів, що зазнають найбільші напруги (максимальні значення коерцитивної сили) під час експлуатації.

Проведено дослідження металоконструкцій перевантажувача з використанням руйнівних методів визначення механічних властивостей матеріалу.

Проведено фрактографічне дослідження – аналіз специфіки руйнування зразків сталей на ділянках їх зламів відповідно до довідкових матеріалів.

На підставі узагальнення і аналізу результатів проведених досліджень ступеню деградації металоконструкції причального грейферного перевантажувача сформульовані наступні виводи:

1. Загальний технічний стан грейферного перевантажувача не забезпечує його безпечну експлуатацію в наслідок зниження міцністних характеристик металоконструкції від дії деградаційних процесів в металі окремих ділянок конструкції, що зазнають найбільшу напругу від експлуатаційних навантажень.

2. Перевантажувач, за результатами експертного обстеження знаходиться в несправному стані, розрахункові металоконструкції мають недопустимі пошкодження і дефекти, що знижують загальну міцність конструкції, розвиток яких може привести до аварійного стану окремих елементів конструкції під впливом номінальних навантажень.

3. Металоконструкції перевантажувача, за результатами магнітного контролю напружено-деформованого стану знаходяться в гранично-допустимому стані, параметр коерцитивної сили досягає граничних значень.

4. Металоконструкція морської консолі перевантажувача, в наслідок тривалої експлуатації у важкому режимі має необоротні деградаційні зміни. Проведені дослідження сталей металоконструкції із застосуванням руйнівних методів, а також фрактографія зон руйнування досліджуваних зразків визначили ознаки деградації, які призводять до значного зниження міцністних характеристик матеріалу і підвищують схильність металу до крихкого руйнування під дією напруги значно менших межі міцності.

УДК 339.16:004.738.5

МОЖЛИВОСТІ ЕЛЕКТРОННОЇ КОМЕРЦІЇ

В ПІДПРИЄМНИЦЬКІЙ ДІЯЛЬНОСТІ

Олена Пустовіт

Електронний бізнес є дуже актуальною темою в сучасному світі, оскільки Інтернет та технології – це потреба в нашому повсякденному житті, а електронна комерція стала невід'ємною складовою сучасного бізнесу через можливість здійснення продажів на міжнародному рівні за допомогою Інтернету та електронної комерції.

Інформаційні технології та діджиталізація мають значний вплив на розвиток економіки в цілому та торгівлі зокрема. Тому не дивно, що більшість торгових підприємств звичайного формату виходять чи вже вийшли на електронний ринок. Введення електронної комерції дозволяє підприємствам збільшити свою доступність та обсяги збуту, розширити аудиторію та підвищити рівень конкурентоспроможності [1].

Зростання популярності електронної комерції пояснюється зручністю та доступністю для клієнтів. Нові технології полегшують людям можливість робити покупки в Інтернеті. Замовлення товарів та послуг можна зробити будь-коли та з будь-якого місця. Поява безкоштовної доставки, яка знижує ціни для клієнтів, також сприяла зростанню популярності сектору електронної комерції. Більше того, зростає кількість клієнтів, які шукають послуги саме в Інтернеті.

З іншого боку, електронна комерція може створювати ризики, такі як можливість шахрайства, порушення конфіденційності даних, складності з доставкою та поверненням товарів. Тому компанії, які використовують електронну комерцію, повинні розуміти це та приймати заходи для їх зменшення [2].

Електронний бізнес – це вид підприємництва, який здійснюється на основі інформаційних технологій для перетворення зв’язків підприємства з постачальниками, партнерами і клієнтами, з метою поліпшення загальної ефективності бізнесу та вдосконалення бізнес-процесів (виробництва, управління запасами, розробки продукту, управління ризиками, фінансів, управління знаннями та людськими ресурсами) [3]. Він охоплює не лише операції з купівлі-продажу, але й інші взаємодії з партнерами, постачальниками, клієнтами, такі як: електронний маркетинг, електронне банківське обслуговування, електронне навчання, електронні платежі та інші веб-послуги.

Існує кілька причин, які спонукають підприємства і споживачів до переходу на електронну комерцію (рис.1):

- глобальний доступ: електронна комерція дозволяє підприємствам відкривати свої продукти та послуги для міжнародної аудиторії і збільшувати поточний ринок та можливості для зростання;

Рис. 1. Основні причини, що спонукають підприємства та споживачів до переходу на електрону комерцію

Джерело: розроблено автором.

- зручність для споживачів: електронна комерція дозволяє здійснювати покупки з будь-якого місця і в будь-який час за допомогою електронного пристрою;

- збільшення аудиторії: за допомогою електронної комерції підприємство може досягти більш широкої аудиторії, ніж у традиційних каналах продажу, що дасть можливість збільшити продажі та прибутки;

- ширший асортимент товарів: можливість продавати широкий асортимент товарів, які можуть бути недоступні в традиційних магазинах;

- швидкість операцій: електронна комерція дозволяє проводити операції швидше і з меншими перешкодами, отримувати оплату онлайн та швидку доставку;

- персоналізація: можливість збирати дані про своїх клієнтів і пропонувати їм персоналізовані пропозиції, що підвищує лояльність клієнтів;

- ефективність: електронна комерція дозволяє підприємствам знижувати витрати на оренду приміщень, зарплату персоналу, витрати на рекламу і маркетингта інші витрати, пов'язані з традиційними каналами продажу;

- покращення якості обслуговування: електронна комерція дозволяє підприємствам надавати кращий рівень обслуговування, що може призвести до підвищення задоволеності клієнтів і, відповідно, підвищення їх лояльності. Крім того, відстеження покупок та поведінки клієнтів в електронній комерції може допомогти підприємствам зрозуміти потреби своїх клієнтів та відповідати на них ефективніше.

Отже, електронна комерція – це важливий інструмент, який може бути корисним для підприємств у різних аспектах розвитку бізнесу, включаючи збільшення продажів, зниження витрат та підвищення лояльності споживачів та клієнтів. Повинні бути враховані аспекти, що впливають на успішність електронної комерції, включаючи маркетингові та продуктові стратегії, цінову політику, співпрацю з постачальниками та партнерами, забезпечення якості та підтримку клієнтів. Однак, вона також має свої недоліки: високу конкуренцію, витрати на сучасне програмне забезпечення, проблеми з безпекою та конфіденційністю клієнтської інформації тощо.

Список літератури

1. Батрименко В.В. Запровадження сучасних форм електронної комерції в умовах діджиталізації світової економіки. // Стратегія розвитку України. 2019, № 2. С. 58 – 65. URL: https://jrnl.nau.edu.ua/index.php/SR/article/view/14502

2. Полях В.М., Кривошеєва Н.М., Клочко В.М., Шарапова О.М., Чуйко Н.В. Електронна комерція: теоретико-правові засади та сучасний стан в Україні. // ScienceRise. 2017, № 5. С. 11 – 17. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/ texc_2017_5_4

3. Зайцева О.О., Болотинюк І.М. Електронний бізнес: Навчальний посібник. Івано-Франківськ: «Лілея НВ», 2015. 264 с. URL: http://umo.edu.ua/images/content/depozitar/navichki_pracevlasht/elektron_bizn.pdf

4. Закон України «Про електронну комерцію». Документ№ 675-VIII, поточна редакція від 19.11.2022, підстава - 2529-IX / Верховна рада України. База даних «Законодавство України». URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/ show/675-19

5. ЄвтушенкоД.Д. Електронний бізнес, електронна комерція, Інтернет-торгівля: сутність та взаємозв’язок понять // Бізнес Інформ. 2014, № 8. С. 184–188.URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/binf_2014_8_33

6. Балик У.О., Колісник М.В. Електронна комерція як елемент системи світового господарства. URL: https://ena.lpnu.ua:8443/server/api/core/bitstreams/ 206e9b80-5f33-4d44-b902-8dc41e8a978c/content

УДК 621.317.7

ПРОЦЕС КОНДЕНСАЦІЇ ФРЕОНІВ-12 І 22 НА ТРУБЦІ З ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНІМИ РЕБРАМИ

Борис ПУЧКОВ, Тетяна КОПЄЙКІНА

S dвн h a b dн d0 Рис.1. Профіль оребрення трубки в дослідах І.І. Луканова мм, мм, мм, мм, мм, мм, мм На попередніх науково-технічних конференціях професорсько-викладацького складу ОНМУ були представлені матеріали щодо досліджень тепловіддачі при конденсації вказаних фреонів на поверхні оребрених труб, які випускаються промисловістю. Вигляд труб показано на рис.1.

S dвн h a b dн d0 Рис.2. Профіль оребрення експериментальної трубки. мм, мм, мм, мм, мм, мм, мм Застосування таких труб у конденсаторах холодильних установок призводить до збільшення теплоз’єму не тільки за рахунок збільшення зовнішній поверхні труб, але й за рахунок зростання коефіцієнтів тепловіддачі від пари до стінки труби, що пояснюється особливостями гідродинаміки при стіканні плівки

конденсату. Про таке збільшення теплообміну йдеться у роботі І.І. Луканова.

Луканов також отримав оптимальні параметри оребрення труб за питомим теплоз’ємом на одиницю довжини труби.

Авторами проведено дослідження теплопередачі на експериментальній трубі зі вказаними параметрами оребрення, а також отримані візуальні фотографії процесу конденсації.

Профіль оребрення експериментальної трубки з прямокутними ребрами, виготовленої спеціально для розширення границь дослідження з оптимальними параметрами оребрення показано на рис.2.

У корпусі дослідного кожухотрубного конденсатора були виготовлені два вікна на верхній і боковій його поверхнях. Через верхнє вікно здійснювалося освітлення внутрішньої поверхні конденсатора з розташованої в неї експериментальною трубкою. Через бокове вікно велося візуальне спостереження процесу конденсації, а також його фотографування.

конденсат Рис.3. Процес конденсації фреона-22 на експериментальній трубці. пара вісь трубки Візуально процес конденсації на цій трубці дещо відрізняється від описаного вище. Тут стікання конденсату відбувається з нижній торцевій частини кожного ребра, а сама поверхня труби і бокові поверхні ребер залишалися вільними від конденсату. З ростом теплового потоку крапельне стікання переходить у струминний. На фото (рис.3) показаний процес конденсації фреона-22 на експериментальній трубці. Питомий тепловий потік дорівнює 21500 Вт/м2.

Особливості процесу конденсації, що спостерігався, та його гідродинаміка дозволяли очікувати суттєву інтенсифікацію тепловіддачі порівняно з профілями труб, що виготовляються промисловістю. Однак обробка експериментальних даних показала повний збіг з наведеною раніше формулою:

Отриманий результат можна пояснити тим, що експериментальні дані лежать у межах похибки проведення дослідів із середньою квадратичною похибкою приблизно 10%. Більш точний експеримент дозволить встановити підвищення тепловіддачі на експериментальній трубці з прямими ребрами, а також з іншими розмірними характеристиками прямих ребер.

На підставі сказаного можна зробити висновок про продовження дослідів з експериментальними трубками з різною геометрією ребер і накопиченні даних по цій проблемі.

УДК 811.111:81`38

ДЕКОМПРЕСІЯ ПРИ ПЕРЕКЛАДІ З АНГЛІЙСЬКОЇ НА УКРАЇНСЬКУ МОВУ НА МАТЕРІАЛІ РОМАНУ ДЕНА БРАУНА «КОД ДА ВІНЧІ»

Валентина ПШОНЯК

Використання методу декомпресії як суб’єктивного рішення перекладача скоріше пов’язано з намаганням зробити текст перекладу максимально зрозумілим для кожного читача, тому перекладач може вводити перекладати поняття за еквівалентом, а далі потім надавати його пояснення як доповнення.

Характерними рисами методу декомпресії є те, що:

1) використовується як перекладацький метод в більшості текстів;

2) використовується на морфемному рівні, у словах та словосполученнях, фразах і реченнях, абзацах;

3) не заперечує основні цілі перекладу: передачі інформації тексту оригіналу і забезпечення адекватності перекладу тексту.
Основними прийомами декомпресії є додавання та описовий прийом.
Прийом додавання заснований на залученні до тексту перекладу слів, що
були опущені або які пояснюють, уточнюють реалії, безеквівалентну
лексику. Наприклад, оригінальний варіант речення «Renowned curator Jacques
Sauniere staggered through the vaulted archway of the museum’s Grand Gallery»
[27] у перекладі А. Кам'янець має певне доповнення, що пояснює особу, головного персонажа: «Відомий куратор Лувру Жак Соньер, заточуючись, пройшов під склепінчастою аркою Великої галереї».
Додавання як прийом декомпресії використовується для збереження логіки
викладу думок, послідовності викладу, що забезпечує зв’язність тексту:
Пор. оригінал: «A voice spoke, chillingly close “Do not move“»; переклад В.
Шовкуна: «Але в цю мить пролунав моторошно близький голос: - Не рухатись!»; переклад А. Кам’янець: «Раптом він почув: - Ані руш!, - Голос пролунав моторошно близько».

З наведених прикладів перекладу бачимо, що для збереження логіки викладу думок в тексті перекладу, авторські слова було трансформовано у першому варіанті у речення зі сполучником але, у другому варіанті в текст додано висловлювання, відповідник якого відсутній в оригіналі.

Додавання як прийом декомпресії використовується для конкретизації змісту тексту висловлювання. Речення «The telephone was ringing in the darkness» має ознаку конкретності, на що вказує означений артикль. Однак відтворивши дане речення послівно за змістом кожного слова: «У темряві дзвенів телефон» – спостерігаємо рису абстрактності, адже точно не вказано який телефон дзвонив і де у темряві. У варіанті перекладу В. Шовкуна за допомогою додавання неозначеного займенника місця зміст речення конкретизувався: «Десь у темряві дзеленчав телефон».

Метод декомпресії реалізовується у використанні описового прийому
перекладу. Описовий метод полягає у введені в текст перекладу розширеного
пояснення як заміни відповідника поняття МО. Описовий метод використовують за відсутності прямого еквіваленту поняття в мові перекладу, таким чином його основною функцією є розкриття слів у перекладі. Наприклад, в англійській мові вживаними є конструкції Participle і Gerund. Є кілька способів перекладу даних конструкцій: переклад іменником або прикметником в залежності від змісту висловлювання, або відповідно використовуючи зворот зі сполучниками що, який. Останній варіант розширює речення і тому належить до методу декомпресії та може розглядатись як описовий метод. Наприклад, у реченні оригіналу «...Boston Magazine had listed him as one of that city’s top ten most intriguing people...» [27] виділене словосполучення можливо перекласти однією лексичною одиницею «найцікавіших», однак перекладач надає повний опис поняття: речення перекладено як ««Бостон Мегезін» включив його до списку десятьох людей міста, що інтригують найбільше...».

Даний метод може використовуватись із стилістичною метою, коли відтворює поняття, що має прямий еквівалент в МП. Так, дієслово ruffle
перекладається як хвилювати, дратувати. Такий варіант виявлено у перекладі речення «lecture…had probably ruffled some conservative feathers in the audience» – «лекція ... роздратувала консервативно настроєних слухачів». У перекладі А. Кам'янець наведене дієслово перефразовано описовим методом як «не до смаку» відповідно за аналогією до дієслів dislike, distaste – «лекція ... припала не до смаку консерваторам із аудиторії».

При детальнішому аналізі було виявлено використання методу компенсації, що проявився у використанні двох протилежних методів – декомпресії, розглянутої попередньо, та компресії. У перекладі В. Шовкуна дане поняття поєднано за змістом із виразом «in the audience», утворивши таким чином іменник «слухачів», у перекладі А. Кам'янець – з означенням «conservative», утворивши таким чином іменник «консерватори».

Подібне використання прийому декомпресії для надання стильової забарвленості речення спостерігається у перекладі речення: «Langdon forced an awkward smile» – «Ленгдон видушив із себе збентежену усмішку».

Отже, підсумовуючи вищесказане, робимо висновок, що для досягнення декомпресії тексту використовують найчастіше додавання та описовий прийоми перекладу. Функціями прийому додавання є надання пояснення, уточнення змісту поняття-реалії та забезпечення логічності та зв’язності тексту. Функціями описового прийому є надання пояснення та створення особливого піднесеного тону у стилістиці тексту.

УДК 811.111’42

МОВЛЕННЯ ПЕРСОНАЖІВ ЯК СПОСІБ СТВОРЕННЯ ЇХНІХ ВІРТУАЛЬНИХ ОСОБИСТОСТЕЙ. (НА МАТЕРІАЛІ РОМАНІВ «ГОРДІСТЬ ТА УПЕРЕДЖЕННЯ» ДЖЕЙН ОСТЕН І «ЩОДЕННИК БРІДЖИТ ДЖОНС» ХЕЛЕН ФІЛДІНГ.)

Ірина РЕПУШЕВСЬКА

Літературним персонажам, як і реальним особистостям, властиве різне світосприйняття, що визначає їхню поведінку у створеній автором квазі-реальності. Отже, будь-який літературний персонаж є уособленням певної мовленнєвої особистості. «Мовленнєва особистість – це людина, яку розглядаємо з погляду її готовності виконувати мовленнєві дії; це той, хто привласнює мову, для кого мова є мовленням. Мовленнєва особистість характеризується не лиш тим, що вона знає про мову, а й тим, як вона може її використовувати» за словами відомого сучасного українського лінгводидактика М. Вашуленко.

З поняттям «мовленнєва особистість» тісно пов’язане поняття «мовна особистість», що знайшло відображення в працях І. Бодуена де Куртене, В. Виноградова, В. Гумбольдта, І. Зимньої, В. Карасика, Ю. Караулова, Т. Ушакової, P. Якобсона. Мовна особистість є суб'єкт, який володіє сукупністю здібностей і властивостей, які дають змогу їй здійснювати споконвічно людську діяльність говорити, спілкуватися, створювати усні й письмові твори, які відповідають меті та умовам комунікації, вбирати інформацію з текстів, сприймати мову.

Мовленнєвий портрет, як формуючий складник мовної особистості — це не функціональна її модель, а функціональна реалізація заданої моделі з погляду становлення мовленнєвої особистості. Отже, створення і всебічний аналіз мовленнєвого портрету має на меті реконструкцію мовної свідомості учасника комунікації. Узагальнимо, що більшість дослідників «мовленнєвого портрету» розуміють його як певний набір синтаксичних, лексичних та фонетичних характеристик мовлення, що властиві реальній, або віртуальній особистості.

Ми вважаємо, що синтаксичні характеристики мовлення є провідними в становленні психотипу особистості та інтелектуального рівня, тому що за спостереженнями І. Б. Морозової та Г. Белля синтаксичний орган мовлення людини є іконічним віддзеркаленням процесів, що відбуваються в його свідомості. Німецький письменник ХХ ст. Г. Белль (лауреат Нобелівської премії за 1972) зазначає: «Оцінюйте слова, вивчайте синтаксис, досліджуйте ритміку!»

Порівнюючи вербальну організацію мовлення головних героїнь романів, що досліджуються, у своїй роботі ми розглядаємо такі типи персонажних діалогів: інформативний (Елізабет – 24%, Бріджет – 21% ), суб’єктивно модальні (Елізабет – 10%, Бріджет – 11%); відстоювання життєвих принципів (Елізабет – 24%, Бріджет – 25%); філософсько-риторичний (Елізабет – 18,5%, Бріджет – 13%); емоційного типу (Елізабет – 14%, Бріджет - 16%); формально-етикетний (Елізабет – 9,5%, Бріджет – 5,5%); комп’ютерний (Елізабет – 0%, Бріджет – 8,5%).

Зазначені закономірності у вживанні різних типів діалогів у мовленнєвих партіях Елізабет і Бріджит вважаємо не випадковими, а є свідоцтвом однакових комунікативних технік, що використовуються героїнями обох романів у процесі вербального спілкування. Отже, з огляду на твердження про мовлення як віддзеркалення свідомості, можна зробити висновок, що персональні психологічні характеристики обох героїнь багато в чому збігаються. Вони емоційні, допитливіб обстоюють свої життєві принципи і відкрито висловлюють своє ставлення до людей та подій навколишнього світу. Так, є об’єктивні підстави для розгляду Елізабет і Бріджит як один і той самий психологічний тип особистості.

УДК: 159.9.07

ПСИХОЛОГІЧНІ ЧИННИКИ РОЗВИТКУ ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ

МАЙБУТНІХ ПСИХОЛОГІВ

Тетяна Рєпнова

Постановка проблеми. Професія психолога гуманістично зорієнтована, тобто вимагає високого рівня розвитку емоційних особливостей і соціально-комунікативних навичок. Психолог здійснює комунікативну соціальну активність, опрацьовує власні емоційні переживання, які лежать в основі співпереживань іншій людині. Психолог у професійній діяльності має застосовувати адекватні форми вираження емоцій, слідувати професійним вимогам, здійснювати саморегуляцію. Здобувачі освіти в галузі психології, орієнтовані на взаємодію з людьми за вибором професії. Це не лише вимагає високого рівня розвитку компетентності в емоційній сфері, а й акцентує увагу на розвитку емпатії, комунікативних здібностей, когнітивних здібностей майбутніх психологів. Психологія професійної діяльності багато уваги зосереджує довкола емоційних складових, які сприяють або перешкоджають успішності реалізації в професії, зокрема у ряді досліджень підкреслюється роль емоційного інтелекту, який вчені розглядають як психологічне утворення, що формується в процесі життя людини на основі когнітивних здібностей та особливостей емоційності під впливом уявлень про емоції. Разом з тим, дослідження психологічних чинників розвитку емоційного інтелекту майбутніх психологів залишається актуальним.

Мета дослідження: визначити психологічні чинники розвитку емоційного інтелекту майбутніх психологів.

Основний виклад матеріалу. Аналіз наукових публікацій показує широкий спектр досліджень проблематики емоційного інтелекту: визначення суті і структури емоційного інтелекту (І. Андрєєва, Р. Бар-Он, В. Зарицька, Д. Карузо, Н. Коврига, Д. Люсін, Дж. Майєр, Е. Носенко, П. Салоуей); аналіз регулюючих та адаптивних функцій емоційного інтелекту (І. Аршава, С. Дерев’янко, В. Овсяннікова), дослідження процесу формування та розвитку (Г. Березюк, Г. Гарскова, В. Зарицька, М. Манойлова, О. Чебикін, О. Філатова, М. Шпак); зв'язок емоційного інтелекту з культурою емоцій (Т. Рєпнова); аналіз впливу на управлінські здібності, лідерські якості (Т. Березовська, О. Білоконь, Д. Гастелло, Д. Гоулмен, А. Мітлош, А. Петрівська); вивчення педагогічних і виховних можливостей емоційного інтелекту (Ю. Бреус, В. Зарицька, Є.Карпенко, Л. Колісник, М. Шпак). Дослідження емоційного інтелекту саме у студентів відбувається в таких напрямках: аналіз особистісних чинників емоційного інтелекту (І. Андрєєва, Л. Колісник), функціональне значення емоційного інтелекту та адаптативні функції (С. Дерев’янко), диференційні характеристики емоційного інтелекту (О. Власова, А. Фурман), вивчення педагогічних компонентів емоційного інтелекту у підготовці фахівців гуманітарного профілю (Ю. Бреус, В. Зарицька, Є. Карпенко) [1].

Аналіз теоретико-методологічних підходів до розуміння значення емоційного інтелекту у виборі професії дозволяє окреслити основні їх положення.

Професія, яку людина обирає, є виразником її індивідуальності та професійного самовизначення. Відповідно, особистісні, інтелектуальні та емоційні характеристики у осіб різних професій будуть дещо специфічними.

Розвиток власної емоційної і комунікативної сфери допомагають психологу досягти успіху у професійній діяльності, тобто, орієнтація на самовдосконалення компетенцій в емоційній та соціальній сфері має стати орієнтиром психолого-педагогічних впливів на розвиток особистості майбутніх психологів [2].

Емоційний інтелект виступає регулятором емоцій і поведінки, дає можливість відчути відповідальність за своє життя і свої рішення, усвідомити власні потреби та мотиви поведінки. Практична функція емоційного інтелекту розширює можливості вибору стратегій в житті та стилів у професійній діяльності [3].

Отже, в процесі підготовки студентів до професійної діяльності одним із важливих завдань є формування емоційного інтелекту як сукупності знань, умінь, здібностей та навичок управління власними емоціями. Вплив емоційного інтелекту на підготовку до професійної діяльності найвиразніше проявляється у когнітивній (уявлення про себе та про інших), емоційній (емоційне самопочуття) та поведінковій (комунікативна поведінка) сферах студентського середовища [4].

Проаналізувавши зазначені вище моделі вчених і задачі, які стоять перед особистістю в процесі реалізації професійної діяльності майбутніх психологів, ми запропонували власну теоретичну модель структурно-змістових компонентів розвитку емоційного інтелекту, що покладена в основу розробки «Програми розвитку емоційного інтелекту у студентів».

До структурно-змістових компонентів належать: емоційний, когнітивний та поведінковий.

Емоційний компонент описує обізнаність з позитивної точки зору про важливість і цінність емоційної сфери як джерела інформації про себе і про інших людей. Цей компонент значимий тим, що відкриває шляхи для розвитку емоційного інтелекту. В дослідженнях різних науковців зазначається важлива роль емоційної компоненти в процесі професійної освіти.

В емоційній сфері проявляється регулятивна роль емоційного інтелекту – у стресові періоди навчання студенти з високим рівнем емоційного інтелекту характеризуються більш вираженою комфортністю емоційних станів.

Когнітивний компонент – здатність розпізнати емоцію, ідентифікувати її і дати їй вербальну оцінку, здатність розуміти та усвідомлювати процес формування і розвитку емоції, причинно-наслідкові зв’язки. Укогнітивній сфері рівень емоційного інтелекту впливає на ступінь узгодженості уявлень про себе і про інших. Відповідно, студенти з високим рівнем розвитку емоційного інтелекту мають більш конгруентну систему уявлень, на відміну від студентів з середнім і низьким рівнем емоційного інтелекту.

Поведінковий компонент – відображає можливості реалізації емоцій в поведінці, діяльності, спілкуванні, взаємодії з іншими. Сюди ж можна віднести вплив на соціально-психологічну адаптацію, успішність, ефективність діяльності, лідерські здібності, навички впливу на інших людей та управління ними. Підвищення загального рівня емоційного інтелекту сприяє стабільності статусних позицій особистості в групі, прояву лідерських якостей.

Висновки. Емоційний інтелект є інтегративною здібністю особистості, яка полягає у здатності відчувати, розрізняти, називати емоції та управляти ними за допомогою усвідомлення та саморегуляції та лежить в основі гуманістичної спрямованості майбутніх психологів. Теоретична модель розвитку емоційного інтелекту містить ряд структурно-змістових компонентів: емоційний, когнітивний та поведінковий. Для розвитку і формування професійної свідомості психологів емоційний інтелект має ключове значення, оскільки дослідницька діяльність в професійній сфері у поєднанні з емоційними переживаннями результатів цієї діяльності є основою професійного самоусвідомлення та самоаналізу. Наступна наша робота буде присвячена психолого-педагогічним впливам на розвиток особистості майбутніх психологів.

Література.

1. Кулик Н. А., Гільова Л. Л. Емоційний інтелект: аналіз сучасних західних досліджень. Проблеми сучасної психології. 2018. Вип. 39. С. 79–90.

2. Рєпнова Т. П. Вивчення культури емоцій підлітків як психологічне пізнання та підґрунтя психокорекційної роботи. Актуальні проблеми сучасного управління в соціально-економічних, гуманітарних та технічних сист : Зб. наук. праць за матеріалами XIV Міжнародної наук.-практ. конф, присвяченої 30-річчю МАУП. Одеса: Лерадрук, 2018. С. 108—121.

3. Рєпнова Т. П. Культура емоцій і почуттів під час війни. Актуальні проблеми сучасного управління в соціально-економічних, гуманітарних та технічних сист. : Зб. наук. праць за матеріалами XIV Міжнародної наук.-практ. конф. 17 листопада 2022 р. ПрАТ «ВНЗ «МАУП»» Одеський інститут, ІРЕЕД НАН України. Одеса: Лерадрук, 2022. С. 142 — 146.

4. Рєпнова Т.П., Піскарьова А.П. Саморозвиток і самоорганізація студентів засобами оганізації позааудиторної та дослідницької діяльності. Актуальні питання психології у сучасному інноваційному просторі : Зб. наук. праць за матеріалами Міжнародної наук.-практ. конф. ОНМУ, 13-14 травня 2022 р. Одеса : Видавництво «Друк Південь», 2022. С. 75-78.

УДК 627(26): 624.04

ПРО НАДІЙНІСТЬ ПРОЄКТІВ МОРСЬКИХ СПОРУД

Станіслав РОГАЧКО, Валентина КАЛЮЖНА,

Вікторія ЛИТВИНЕНКО

В процесі проєктування морських гідротехнічних споруд особлива увага повинна приділятися надійності. Вона залежать від багатьох факторів. Їх необхідно враховувати як при розробці технічного завдання, так і на всіх стадіях проектування. Кожна гідротехнічна споруда, в силу природно-кліматичних умов району будівництва та технічних характеристик, є само по собі унікальною. Відповідно до вимог норм нашої країни, проектування гідротехнічних споруд будь-якого призначення має здійснюватися при наявності належного наукового супроводу. Як показує інженерний досвід їх проектування, найбільш доцільним є тристадійність цього процесу (техніко-економічне обґрунтування, технічний проєкт, робочий проект). Прискорення процесу проектування, з метою скорочення часу та фінансів, є основною причиною прийняття невірних рішень, що призводять, зрештою, до аварій споруд, іноді навіть ще на стадії будівництва.

Аналіз аварій морських гідротехнічних споруд показує, що основними їх причинами були:

- необ'єктивна інформація про інженерно-геологічні, гідрологічні та інші природні фактори районів майбутнього будівництва, на основі аналізу яких визначаються вихідні дані для проектування;

- недосконалість методів розрахунку зовнішніх природних навантажень та стійкості споруд на ґрунтовій основі під дією цих навантажень;

- неправильний вибір найбільш невигідного поєднання екстремальних значень технологічних та зовнішніх навантажень;

- відсутність належної якості рекомендацій, розроблених на підставі аналізу результатів досліджень, виконаних у процесі наукового супроводу науковцями з відповідних галузей знань.

Як відомо, вихідні дані призначаються на підставі аналізу результатів комплексних інженерних вишукувань, що проводяться за завданням головного інженера споруди, що проектується. Кожен вид досліджень проводиться згідно вимогам відповідних нормативних документів, порушення яких призводить до завідомо неточних вихідних даних. Їх використання не дозволить прийняти оптимальну конструкцію тієї чи іншої споруди, що проектується, з усіма наслідками, що випливають надалі. Найчастішими похибками, у плані виробництва інженерно-геологічних досліджень, є буріння недостатньої кількості свердловин по створах проектованих споруд. Як наслідок такої економії коштів, є помилки у вихідних даних з геологічної будови ґрунтів на підставі майбутніх споруд, а також неточності щодо їх фізико-механічних характеристик.

УДК 37.018.43

ПЕРСПЕКТИВИ ДИСТАНЦІЙНОГО НАВЧАННЯ

Олена РОЖКО, Катерина ФЕДОРОВА

Дистанційне навчання з'явилося дуже давно, але мало спочатку зовсім іншу назву. Підхід роботи вчителя з учнем з відривом практикували у Європі з ХІХ століття. На той час називали таке навчання «кореспондентським».

Перші спроби впровадження «кореспондентського навчання» відносяться до 1728 року, коли в «Бостонській газеті» опублікували оголошення викладача Калеба Філіпса, який пропонував навчати студентів стенографії листами, які він розсилав поштою.

Немає інформації про те, що ця група працювала, що молоді люди відгукнулися на пропозицію здобути потрібну спеціальність без відриву від своїх проблем та зайнятості.

Формально першим ученим-стенографом, який впроваджував цей метод, став британець Айзек Вітман. Він справді вважається автором першого у світі дистанційного освітнього курсу. Він почав обучати стенографії поштою студентів з усієї Англії.

У 1874 р. програму навчання поштою запропонував використовувати університет Іллінойс.

Через 18 років таке саме відділення з'явилося в університеті Чикаго. Ідея дистанційного (віддаленого) навчання поступово охопила весь світ.

Звісно, з часом у дистанційному навчанні з'явилися нові формати. Спочатку радіо, телефон, потім телебачення, на якому почали показувати навчальні програми. Нарешті, наприкінці 80-х ХХ століття, почалася епоха персональних комп'ютерів.

Сьогодні дистанційне навчання фахівці всесвітньої асоціації освітніх технологій ділять на два види: синхронне та асинхронне.

При синхронному дистанційному навчанні слухач у будь-який момент може поставити запитання викладачеві в чаті і відразу отримати відповідь. Це безперечна перевага синхронного дистанційного навчання.

При асинхронному дистанційному навчанні студент займається окремо у вільний час. Тут підлаштовуватись під розклад викладача не потрібно. Але питання при цьому методі навчання поставити нікому.

Якість програми дистанційного навчання та бажання відвідати цей курс залежать передусім від формату контенту, який методологи використовують у роботі.

Найпопулярнішими вважаються такі:

1. Метод Айзека Пітмана актуальний досі. Це розсилання корисного матеріалу. Звичайно, формат розсилки підходить не кожному завданню. Наприклад, навчити людину плавати цим методом не можна, а показати правила ділового листування – можна.

Недолік цього у тому, що не можна відстежити скільки студентів прочитали інформацію до кінця, а тим більше дізнатись, що засвоїли з прочитаного.

2. Метод семінару в онлайн-форматі, який має назву Вебінар.

Цей метод передбачає читання лекції викладачам десь у одному приміщенні, а слухачі можуть перебувати у десятках регіонів.

Вебінар дуже схожий на розмову, наприклад, по Skipe: студент може говорити у мікрофон, писати у чат.

Перевага формату полягає в тому, що можна транслювати знання тисячам студентів одночасно. При цьому слухачі можуть одразу поставити запитання та отримати відповідь.

3. Третій формат має назву «Відео урок». Тут навчання максимально наочне. Фактично відеоуроками можна вирішувати будь-які завдання. Головне у цьому форматі – правильно подати матеріал, донести його до слухачів.

В даний час до дистанційного навчання прикута увага провідних фахівців у всьому світі. Основне завдання – обґрунтовувати та аргументувати дистанційне навчання як ефективну та своєчасну форму. В освітньому співтоваристві усвідомлено, що дистанційне навчання має хороші перспективи, пов'язані з реалізацією навчання «через все життя».

Дистанційне навчання – це форма навчання, що базується на використанні широкого спектру традиційних та нових інформаційних технологій, та їх технічних засобів, що застосовуються для доставки навчального матеріалу, його самостійного вивчення, діалогового обміну між викладачем та учнями. Причому цей процес навчання некритичний до їхнього розташування у просторі та в часі.

Популярність дістанційноі освіти в останні роки зросла. Але треба завжди пам‘ятати про де-які труднощі, що супроводжують студента при дистанційній формі навчання.

По-перше, треба мати досить сильну мотивацію. Практично весь матеріал студент дистанційноі форми навчання проходить самостійно. Це вимагає достатноі сили волі , відповідності і самоконтролю. Треба постійно дбати самому студенту про темп навчання.

Досить проблемна організація дистанційного навчання а дисциплін, які мають велику кількість лабораторних занять. Навіть найсучасті комп‘ютерні тренажори не можуть повністю заменяти живу практику.

Ще дві проблеми , які існують при дистанційній формі навчання :

- малий розвиток комунікабільності;

- проблема ідентіфікаціі студента в період сесіі, коли треба здавати іспити або заліки. Ще більша кількість проблем виникає при захисту дипломних робіт або проектів.

Але всі труднощі з якими зіткнулися робітники університету переборні. Дистанційна форма навчання має перспективи стати окремою передовою формою отримання новоі спеціальності для всіх бажаючих.

УДК 004.4’236

ВІЗУАЛІЗАЦІЯ ДАНИХ ЗА ДОПОМОГОЮ ПАКЕТУ ORANGE

Марина РОЗУМ

Orange [1] - це пакет програмного забезпечення з відкритим кодом, який має інтерфейс візуального програмування для дослідження якісного аналізу даних та інтерактивної візуалізації даних на основі компонентів для візуалізації даних (data visualization), машинного навчання (machine learning), інтелектуального аналізу даних (data mining) і аналізу даних (data analysis).

Orange використовує загальні бібліотеки Python з відкритим кодом для наукових обчислень, такі як numpy, scipy та scikit-learn, його графічний інтерфейс працює в межах крос-платформної структури Qt.

Orange підтримується в операційних системах macOS, Windows і Linux, а також може бути встановлений з репозіторію Python Package Index командою pip install Orange3.

Orange можна встановити як самостійний продукт з офіційного сайту

https://orangedatamining.com/.

Orange також входить в склад дистрибутива Anaconda.

Основні одиниці інтелектуального аналізу даних (компоненти) Orange називаються віджетами. Orange складається з графічного інтерфейсу для аналізу даних Canvas, на якому користувач розміщує віджети та створює робочий процес аналізу даних. Користувач може інтерактивно досліджувати візуалізації або подавати вибрану підмножину в інші віджети.

В склад Orange входять наступні категорії віджетів: опрацювання даних (введення даних, імпорт файлу csv, sql-таблиці, фільтрація даних тощо), візуалізація даних (коробчаста діаграма, гістограми, діаграма розсіювання, номограма, теплова карта, діаграма Венна, мозаїчне відображення тощо), трансформація даних (робота з колонками, рядками набору даних, зведена таблиця, попередня обробка даних, робота зі скриптами Python тощо), побудова моделей навчання з вчителем (лінійна регресія, логістична регресія, kNN, дерева рішень, випадкові ліси, наївна байєсівська модель тощо), оцінка моделі (побудова матриці помилок, ROC-аналіз тощо), застосування алгоритмів навчання без вчителя (ієрархічна кластерізація, метод k-середніх, метод найближчих сусідів тощо), аналітика зображень, інтелектуальний аналіз тексту (корпус, сумка слів, аналіз настрою, хмара слів тощо), побудова моделей із застосуванням нейронних мереж (мережева кластирізація, мережевий аналіз тощо), обробка часових рядів (корелограма, періодограма, спиралограма тощо), обробка геопросторових даних (географічна карта, геокодування тощо), біоінформатика тощо.

Orange підтримує практичне навчання та візуальну концепцію ілюстрації науки про дані. Є віджети, які спеціально розроблені для навчання. Orange використовується для інтерактивного навчання методу k-середніх, градієнтному спуску, побудові поліноміальної регресії, для поліноміальної класифікації тощо).

За допомогою інтерактивної візуалізації даних можна досліджувати статистичні розподіли, діаграми розкидання та точкові діаграми, працювати з деревами рішень, ієрархічною кластеризацією, тепловими картами, MDS та лінійними проекціями.

Графічний інтерфейс користувача дозволяє зосередитися на дослідницькому аналізі даних, а не на кодуванні, а розумні налаштування за замовчуванням роблять швидке прототипування робочого процесу аналізу даних надзвичайно простим.

Приклад. Проведемо візуалізацію розповсюдження хвороби COVID-19.

Завантажимо реальні дані щодо смертності від хвороби з сайту

https://raw.githubusercontent.com/CSSEGISandData/COVID-19/master/csse_covid_19_data/csse_covid_19_time_series/time_series_covid19_deaths_global.csv

Отримали дані по 284 країнам.

Для перегляду даних застосовуємо віджети File та Data Table (рис. 1).

Рисунок 1. Використання віджету Data table

Можна передивитися ці дані за допомогою віджету Geo Map (рис. 2).

Рисунок 2. Використання віджету Geo Map

Збільшимо карту для більш докладнішого вивчення розповсюдження хвороби (рис. 3)

Рисунок 3. Збільшення карти з віджетом Geo Map

Література

Data Mining Fruitful and Fun (Офіційна сторінка Orange) [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://orangedatamining.com/ – Дата доступу: 15.03.2023.

УДК 656.078

Зміна експортного вектору Українських зернових в умовах військового часу

Валентина РОМАХ

Попри поточні виклики Україні у вигляді зниження ВВП на третину, знецінення на чверть гривні, дефіцит і зростання засобів виробництва, дефіцит потужностей зберігання, логістичні зміни, значну частину Українського експорту забезпечує агропромисловий комплекс (АПК), де зернові та зернобобові культури експорту АПК займають значну позицію. Сьогодні Україна залишається країною, яка є орієнтованою на експорт та зберігає тенденцію залежності від нього.

У 2021 – 2022 маркетинговому році (МР), порівняно з 2020-2021 МР України експортувала 46,1 млн. тонн проти 39,6 млн. т. Минулий 2022 рік міг би стати рекордним для України за обсягом експорту за всю історію незалежності, адже на початку року український експорт мав приріст у 34 % у порівнянні з минулим 2021 роком. Проте вже в березні відбувся обвал на 50 %. Повільне відновлення експорту почалося з травня, а найкращі результати показали останні місяці року завдяки розблокуванню українських портів та початком функціонування «Зернового коридору» та «Дунайського зернового коридору».

Взагалі у 2022 році зернові «вибороли» першість серед загальної номенклатури Українського експорту. Тож, у підсумку, за минулий 2022 рік в умовах війни Україна експортувала товарів на 99,8 млн. т, у грошовому об’ємі - 44,1 млрд. дол. США. Загальна вартість експорту у 2022р зменшилась на 35% у порівнянні з 2021р. А фізичні об’єми скоротилися на 38,4 %. Серед загальної номенклатури товарів лідерами є кукурудза, олія, насіння соняшника, пшениця тощо.

За подальшого функціонування «Зернового коридору» в 2022/23 МР, за оптимістичним сценарієм, експортний потенціал зернових оцінюється в 40,3 млн. тонн (-23 % до 2021/22 МР). За песимістичного сценарію відвантаження українського зерна на зовнішній ринок можуть становити лише 24,3 млн. тонн (-53 %).

За підсумками 2022 року портами України перевантажено понад 59 млн. т вантажів проти 153,3 млн. т 2021 року. Із загального обсягу на експорт через порти України перевезено 47,8 млн. т. За номенклатурою вантажів лідирують зернові – 28,8 млн. т. Зокрема найкращі результати роботи за всі роки Незалежності України показали Дунайські порти. Порт Рені у 5 разів перевищив показники за обсягами вантажопереробки - за підсумками року він склав 6,82 млн. т проти 1,37 млн. т у 2021 році. Порт Ізмаїл вдвічі покращив результати: у 2022 році – 8,89 млн. т, проти 4 млн. т у 2021 році. Усть – Дунайськ – 785 тис. т, проти 64 тис. т.

Традиційно, близько 30-35 % зернових Україна експортує до країн Північної Африки та Близького Сходу, 30-35 % до країн Південної та Південно-Східної Азії, а також близько 35-40 % до країн Європи.

Поза межами ЄС найбільше експорту спрямовано до Туреччини, Китаю, та Індії. Загалом частка Азії зменшилась з 32 % до 22 %, СНД — з 13 % до 6 %, Африки — з 9 % до 5 %, Америки — з 4 % до 3 %. Зокрема експорт до Туреччини в межах року скоротився на 29 %, а до Китаю — аж на 69 %. Тобто спостерігається тенденція до зниження позиції Китаю у рейтингу імпортерів української продукції з першої на четверту позиції.

Натомість, в лідери вийшли країни ЄС. Спостерігається скорочення часток всіх інших регіонів світу на користь країн ЄС. За весь 2022 рік частка ЄС склала 63 % - 27,9 млрд. дол. США від загального показника.

Серед держав-членів ЄС найбільше експорт у 2022 році прямувало до Польщі (6,6 млрд. дол. США), Румунії (3,8 млрд. дол. США), Угорщини (2,27 млрд. дол. США), Німеччини (2,23 млрд. дол. США), Італії (1,5 млрд. дол. США) та Іспанії (1,5 млрд. дол. США). Зокрема на Польщу та Румунію сумарно припадає близько 23 % українського експорту в 2022 році.

Тож така динаміка вимагає у галузі оперативної роботи з відновлення «відпрацьованих» та налагодження нових міжнародних транспортних зв’язків, що підвищує вимоги до всіх процесів, пов’язаних з забезпеченням її роботи та вимагає пошуку інструментів реалізації.

УДК 004.056.5

КІБЕРБЕЗПЕКА У МОРСЬКІЙ ГАЛУЗІ

Ілля РУБЛЬОВ

Судноплавство одна з п'яти перших галузей, які виробили та застосували міжнародні стандарти безпеки. Безпека судноплавства регулюється Міжнародною морською організацією (IMO), яка розробила цілісну систему регулювання світової морської безпеки [1]. Міжнародна організація праці (ILO) відповідає за розробку трудових стандартів для моряків.

Безпечна експлуатація суден визначена у Резолюції А.741(18) « Міжнародний кодекс з управління безпечною експлуатацією судів та запобіганням забруднення» (1992р.). Питання безпеки суден у портах визначаються резолюцією А.1138(31) (2019р.) «Процедури контролю суден державою порту», а безпека портів – Керівним документом «Security in ports: ILO and IMO code of practice » (2004 р.).

Комітет з безпеки на морі IMO у 2017 р. прийняв Резолюцію MSC.428(98) «Управління кіберрисками в морській галузі в рамках систем управління безпекою», в якій визначив терміни перевірки систем управління безпекою портів – не пізніше першої щорічної перевірки документів після 1 січня 2021 року. З цього часу кібербезпека є невід'ємною частиною безпеки морської галузі.

IMO підготовлено «Посібники з управління морськими кіберрисками» та рекомендовано 4-ту версію «Посібник з кібербезпеки на судах». Міжнародна палата судноплавства сумісно з BIMCO у 2021 році підготували «Cyber Security Workbook for On Board Ship Use ».

Мета доповіді – показати, що актуальність підготовки фахівців кібербезпеки для морської галузі пов'язана зі стрімко зростаючим числом та небезпекою кіберзагроз .

У 2020 рокі було показано, що на протязі трьох років кількість кібератак на системи операційних технологій (OT) морської галузі збільшилася на 900%. Голова відділу операцій у Бостоні ізраїльської фірми Naval Dome [2] Роберт Ризика пояснив, що в 2017 році було зареєстровано 50 серйозних зламів OT, їх число в 2018 році збільшилося до 120, а в 2019 році досягло цифри 310. Він сказав, що в 2020 році було скоєно більш ніж 500 великих порушень кібербезпеки. На семінарі виставки Port Security Seminar & Expo 2020 Ризик повідомив делегатам, що у 2018 році від кібератак вперше постраждали порти: Барселона, а потім Сан-Дієго. Постраждала австралійська суднобудівна компанія Austal , а атака на COSCO знищила половину мережі судновласника у США.

У тому ж 2020 році американський оператор газопроводу та судноплавна компанія MSC постраждали від шкідливого програмного забезпечення. Судноплавна компанія MSC була змушена закрити штаб-квартиру судновласника у Женеві на п'ять днів. Крім цього, у найбільшому іранському контейнерному порту Шахід Раджаї було зламано системи OT, що обмежило всі переміщення інфраструктури, створивши масивний журнал невиконаних робіт. Наголошуючи на економічних наслідках кібератак на портовій інфраструктурі, Ризика повідомив, що у звіті, опублікованому Lloyd's of London , вказується, що у разі злому 15 азіатських портів фінансові втрати становитимуть понад 110 мільярдів доларів США, проте значна частина втрат не може бути відшкодована за допомогою страхових полісів, оскільки зламування системи OT не страховиком не покривається.

Предметом розгляду є кібербезпека – сукупність технологій і методів захисту комп’ютерних систем, мереж, програм і даних в кіберпросторі від несанкціонованого доступу, зміни, знищення та інших кіберзагроз.

Коли ми говоримо про кібербезпеку морської галузі, то це означає захист від кібератак таких різних об'єктів, як судна, порти, судноплавні компанії, суднобудівні та судноремонтні компанії, офшорні нафто- та газодобувні платформи, сонячні та вітрові станції, а також підводні трубопроводи, тунелі, електро- та інформаційні кабелі. Для кожного з перерахованих об'єктів характерні свої вразливості, а отже, потрібні свої методи захисту від кіберзагроз.

У чому причини кіберзагроз? Насамперед це цифровізація економіки та, зокрема, морського транспорту. На суднах активно використовуються система електронної навігації ECDIS, судна збільшуються у розмірі, а їх команди зменшуються у кількості у зв'язку із зростаючою автоматизацією процесів експлуатації судна. Це системи, що обробляють оперативні дані - електронні, телекомунікаційні, комп'ютерні системи та технічні компоненти. Системи OT потрібні для керування клапанами, двигунами, конвеєрами та іншими механізмами для регулювання різних параметрів процесу та їх моніторингу для запобігання небезпечним умовам. Оскільки системи OT контролюють виробничі процеси, то потрібна їхня робота в реальному часі з високими показниками надійності та доступності. Бортові інформаційні системи та системи від отримують оновлення під час ремонту, стоянки в порту або плавання. Члени команд (і пасажирів) мають вихід в інтернет, а командний склад має зв'язок із судноплавною компанією та іншими морськими компаніями.

Міжнародна морська організація до вразливих суднових систем відносить системи ходового містка, системи обробки та управління вантажем, системи управління двигунами, машинами та енергоживленням, системи контролю доступу, системи обслуговування та управління пасажирами, публічні інтернет-мережі судна для використання пасажирами, адміністративні системи та мережі, системи зв'язку. Можна зробити висновок, що судно вкрай уразливе перед спланованою кібератакою.

Портові комп'ютерні мережі та системи OT - електромережа порту, причальні консольно-козлові крани STS, системи управління рухом та причалювання суден, системи обробки вантажів, безпеки - також знаходяться під загрозою. На відміну від ІТ-інфраструктури, для мережі OT часто немає єдиної панелі і оператору складно визначити, чи мала місце атака, а тому він вважає аномальну поведінку помилкою системи, збоєм, що потребує перезавантаження.

По мірі того, як морська галузь рухається до більшої цифровізації та більшої кількості обладнання та технологій в онлайні, створюється більше вразливостей та лазівок. З 2019 році отримав фінансування проект Cyber-MAR [3], метою якого є "використання кіберпростору в ланцюжку морської логістики за рахунок розробки інноваційного середовища моделювання, адаптованого до особливостей морського сектора, але також легко застосовується в іншому транспорті". Це полігон для підготовки фахівців із кібербезпеки для компаній морської галузі країн ЄС.

Наведемо найсвіжіші дані. Відомий морський інформаційний портал Splash247 [4] повідомляє про такі кібератаки:

13 квітня 2023 р. Порт Галіфакса в Новій Шотландії та порти Монреаля та Квебеку в провінції Квебек зазнали кібератаки в середу, але вантажі продовжують рухатися на всіх трьох об'єктах. Сайти портів виведені з ладу.

15 лютого 2023 р. Норвезька компанія Aker Solutions повідомила, що її бразильська дочірня компанія CSE стала жертвою кібератаки, в результаті якої було тимчасово відключено більшість її ІТ-систем. CSE надає послуги з технічного обслуговування та модифікації нафтогазових установок на шельфі Бразилії та налічує близько 450 співробітників.

10 січня 2023 р. DNV повідомила про кібератаку на своє програмне забезпечення ShipManager, яка змусила компанію відключити свої виділені сервери. ShipManager – модульна система управління флотом, яка охоплює технічне управління, закупівлі, управління цілісністю корпусу, QHSE, крюїнг та бізнес-аналітику. Рішення ShipManager і Navigator використовують понад 7000 суден, що належать 300 клієнтам.

4 січня 2023 р. Веб-сайт порту Лісабона все ще не працює, через 10 днів після того, як третій за величиною порт Португалії зазнав кібератаки на Різдво. Хакери з LockBit вимагають виплатити 1,5 мільйона доларів до 18 січня, інакше станеться витік багатьох файлів та даних.

Сьогодні всі провідні світові судноплавні компанії - Maersk , MSC, Cosco і CMA CGM - зазнавали злому, що призводило до величезних збитків.

На сайті видання Associated Press з'явилося повідомлення про атаку 27 червня 2022 р. на іранський сталеливарний завод Khuzestan Steel Co хакерського угруповання Gonjeshke Darande [5].

Хакери опублікували відеоролик, на якому відображені наслідки кібератаки. На кадрах видно, як одна з установок, яка контролює подачу розпеченого металу на конвеєр, виходить з ладу і стає причиною сильної пожежі.

Висновки. Якісна підготовка фахівців з кібербезпеки для морської галузі є дуже важливою і терміновою задачею з урахуванням

Список джерел:

Документи з кібербезпеки IMO, URL:https://www.imo.org/en/OurWork/Security/Pages/Cyber-security.aspx

Компания кіберзахисту ОТ, URL: https://navaldome.com/

Проект кібербезпеки морського транспорту Cyber-MAR, URL: https://www.cyber-mar.eu/

Веб-портал морської галузі, URL: https://splash247.com/

Введение в OSINT в Интернете вещей (IoT), URL: https://telegra.ph/Vvedenie-v-OSINT-v-Internete-veshchej-IoT-04-04

УДК 159.944.3

ПСИХОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ РЕЛІГІЙНОГО АСПЕКТУ ПРОКРАСТИНАЦІЇ

В’ячеслав РУБСЬКИЙ

Сучасний стан досліджень прокрастинації представлений у безлічі теорій, які намагаються пояснити дане явище, але жодна з них не є загальновизнаною та універсальною. Найбільш правильною, на наш погляд, є той кут аналізу, в якому прокрастинація є лише частиною загальної проблеми вимірювання себе та рівнів комунікації з іншими та собою [7; 1]. Однак загальним місцем є типологізація прокрастинаторів і рекомендація подолання даного синдрому відповідно до типу та підтипу тієї чи іншої типологізації. Наприклад, один із найвідоміших дослідників прокрастинації Загалом передумови перфекціонізму такі:

• Встановлення для себе надто високих стандартів, які не залишають можливості допущення помилок.

• Нездатність відчувати задоволення від роботи.

• Мотивація уникнення невдач.

• Жорстока самокритика через невдачі.

Прокрастинація може бути як частиною загального стресу, і його резонатором. При цьому, як правило, посилюється почуття провини та втрата продуктивності. В рамках когнітивного підходу в основі прокрастинації – занижена самооцінка.

Релігійний вимір прокрастинації має власну специфіку. Головним її компонентом виступає тут двоїстість роботи принципу відстроченого задоволення. Це той комплекс когнітивних механізмів, який створив людину людиною. Коли людина проектує задоволення, щоб отримати результат, вона готова працювати сьогодні, завтра і післязавтра без позитивного підкріплення. Таким чином, люди масштабують особистий простір часу, що дає можливість розставляти пріоритети.

Це дозволяє актуалізувати всі основні елементи тайм-менеджменту:

• розміщення пріоритетів

• управління волею та емоціями

• фіксацію та постановку завдань

• досягнення поставленої мети

• оцінку результатів діяльності тощо.

Однак, цей принцип, що грає позитивну роль, набуває свого подвійного виміру, коли потрапляє в християнську сотеріологію (уявлення про порятунок як життєвий проект).

З одного боку принцип відкладеного задоволення стимулює масштабне мислення та мотивує до терпіння. У християнстві термін «терпіння» посідає особливе місце. «Терпінням вашим рятуйте душі ваші» Лк. 21,19 – говорить Ісус. «Випробування вашої віри робить терпіння; терпіння ж має мати досконалу дію, щоб ви були досконалі у всій повноті, без жодної нестачі» (Як. 1,3-4). Таким чином, думка про тимчасове позбавлення та подальшу компенсацію позитивно ускладнює мислення та мотивує проживання життя як цілого. «Терпіва потрібна вам, щоб, виконавши Божу волю, отримати обіцяне» (Євр. 10,36). Ось чому воно названо одним із плодів Св. Духа (Гал. 5,22).

З іншого боку, у цього погляду християнин починає розглядати своє земне дійсне життя як відкладене задоволення. Житиме він потім, після смерті. А зараз він заробляє собі путівку у вічність. Для сучасного типу свідомості це далеко не завжди привабливо, тому що ставить своє життя у певний умовний модус. Тобто така людина живе в перспективі перерахунку всіх її справ, слів та думок у позитивні та негативні. Наприклад, коли він бажає добра іншому, то робить позитивне, коли він ображає або засуджує іншого, робить негативне. У цьому модусі життя від суб'єкта вислизає справжність переживання «тут і зараз». Відбувається втрата "тут і зараз" в ім'я "потім". Все життя перетворюється на «потім». Якщо судити з священних текстів, то справа доходить до курйозу, коли в рекомендаціях апостола читаємо наступне: «якщо ворог твій голодний, нагодуй його; якщо у нього спрага, дай йому води: бо, роблячи це, ти збереш на його голові вугілля, що горить» (Рим. 12:20). Така перестановка етичних акцентів на 180 градусів можлива лише у специфіці християнської сотеріології. Вона переміщує акцент на потойбічне, мимоволі знецінюючи справжнє. Ф. Ніцше, обігруючи І. Канта, писав про це так: «Ви, чесноти, хочете, щоб ще й заплатили вам! Бажаєте отримати плату за чесноту, небо за землю і вічність за ваше «сьогодні»?... основою речей зробили брехню – нагороду та покарання; а тепер ту ж брехню поклали і в основу ваших душ, ви, доброчесні! (Так казав Заратустра, § Про доброчесних) [2, с. 112].

Таким чином, відкладення повноти життя «на потім» отримує релігійну санкцію, перетворює дружбу, любов і відданість на сотеріологічний бонус, який потім має проявитися як позитивний. (Дружбу з нечестивою людиною той самий індекс оцінить негативно).

Аналіз зв'язку між релігійністю та прокрастинацією в ряді інших досліджень сходиться в тому, що релігійні люди, у тому числі й населення Українського Придунав’я, менше схильні до прокрастинації та мають більш високу життєву задоволеність. Тобто висновки також є про-релігійними.

Їх можна резюмувати кількома пунктами:

1.Мотивація та цінності: Релігійність може надихати людей на виконання зобов'язань та наполягати на значимості чесності, відповідальності та старанності. Це може призвести до меншої схильності до прокрастинації.

2. Соціальна підтримка: Релігійні люди можуть мати більш розвинену соціальну мережу та підтримку, що може допомогти їм ефективніше керувати своїм часом та справлятися з прокрастинацією.

3. Психологічні механізми: Релігійність може надати людям інструменти для управління своїми емоціями та стресом, що у свою чергу може допомогти їм подолати прокрастинацію.

4. Структура: Релігійні практики та ритуали можуть допомогти людям створити структуру та порядок у своєму житті, що може допомогти їм більш ефективно керувати своїм часом та знизити схильність до прокрастинації.

Проте слід зазначити, що в психології генералізація «релігійна людина» не може бути точною. Релігійні люди мають різну міру схильності до прокрастинації. Тому причини виникнення та механізми подолання прокрастинації можуть бути дуже індивідуальними та залежать від багатьох інших факторів, крім релігійного [1].

Література:

Каргіна Н.В, Рубський В.М. (2020) Психологічна підтримка психологічного благополуччя особистості / Теорія і практика сучасної психології № 2. – С. 28-33. DOI: https://doi.org/10.32840/2663-6026.2020.2.4

Ніцше Ф. (2019). Так мовив Заратустра. Книжка для всіх і ні для кого. Переклад з німецької: Ганна Савченко. Харків: Фоліо. – 256 с.

Azizah, U. F., & Ruhaena, L. (2022). The role of self-regulatory learning, religiosity, and parental social support with student academic procrastination in distance learning. Indigenous: Jurnal Ilmiah Psikologi, 7(2). 176-188. doi: https://doi.org/10.23917/indigenous.v7i1.18087

Equainville David d’ (2016). Encyclopédie joyeuse de la procrastination / David d’ Equainville. Paris: Le Contrepoint. 109 p.

Hajar Akbarnejhad, Shahrbanoo Ghahari (2017). Relationship between spirituality-based lifestyle and procrastination among employed women in Iran // Biology and Medicine (Vol. 9, Issue 1). DOI: http://dx.doi.org/10.4172/0974-8369.1000368

Maryam, A., Kiani, A.I., & Dahar, M.A. (2016). Relationship of procrastination with life satisfaction of students at university level. http://www.sci-int.com/pdf/17552054791%20a%20331-336%20Asma%20Maryam--SS-PMAS.pdf

Rubskyi V. M. (2019) Personality communication levels // Anthropological Measurements of Philosophical Research, № 16. – С. 24-32. UDC 17.021.2:140.8

Zarzycka, B., Liszewski, T. & Marzel, M. Religion and behavioral procrastination: Mediating effects of locus of control and content of prayer. Curr Psychol 40, 3216–3225 (2021). https://doi.org/10.1007/s12144-019-00251-8

УДК 811.111

КЛАСИФІКАЦІЯ ФРАЗЕОЛОГІЗМІВ ВЕРБАЛІЗУЮЧИХ КОНЦЕПТ «УСПІХ» НА ПРИКЛАДІ ТВОРІВ АНГЛОМОВНИХ ПИСЬМЕННИКІВ

Анастасія РУДА

Багато письменників активно використовували фразеологічні одиниці англійської мови у своїх творах і, таким чином, поповнили його фразеологію. Одними з цих письменників є Чарльз Дікенс та Вільям Текерей . Серед фразеологічних одиниць ,знайдених у творах цих авторів можна виділити фразеологічні одиниці, які вербалізують концепцію «успіх» . Слід зазначити, що підходи до класифікації таких сталих виразів досліджені не в достатній мірі.

Мета представленого дослідження проаналізувати фразеологічні одиниці, які вербалізують концепт «успіх» у творах В. Текерея та Ч. Дікенса. Цілі дослідження включають вибір фраз з творів запропонованих авторів та їх класифікацію відповідно до структурно-семантичної основи. Для досягнення завдань дослідження використовуються методи суцільної вибірки та фразеологічна ідентифікація, а також аналітичний метод.

Поняття «успіх» є невід’ємною частиною концептуальної картини світу західноєвропейської та американської мовних культур. Він на вершині мовної ієрархії. Поняття та його вербалізація в мовленні досить високі. У багатьох американських соціологічних публікаціях успіх відзначається як одна з ключових цінностей англомовної культури. Відомі соціологи Л. Ліндсей та С. Біч розрізняють вісім ключових цінностей: досягнення, індивідуалізм, гуманізм, патріотизм, групова перевага, матеріальний добробут, демократія та рівність можливостей, наука. Більшість з перелічених факторів тісно пов'язані між собою. Наприклад, фінансовий добробут вважається результатом досягнень, який визначається наступним чином: «талант, мотивація та праця – складники успіху…».

Визначені цінності можна зустріти у творах, які ми розглядаємо В. Текерея ( «Ярмарок марнославства», «Історія Генрі Есмонда», «Книга Снобів», «Пригоди Філіпа у його блуканнях по всьому світу») та Ч. Дікенса («Пригоди Олівер Твіста», «Мартін Чезлвіт», «Крамниця старожитностей», «Наш спільних друг ", «Важкі часи»).

У роботах В. Текерея можна виділити наступні фразеологічні одиниці: be on the fair road (way) to something (be in a fair way to do something)- бути на шляху до чогось, мати шанс на що-небудь; make a hand (make a fair, fine, good,hand) – вигідно використовувати, досягати успіху; go to rack and ruin – гинути, йти до загибелі, дійти до розорення; get (have) one’s (one’s own) way – отримати (мати) свій власний шлях, йти своєю дорогою, досягати свого.

Відібрані фразеологізми належать до номінативно-комунікативного класу. У творах, які було проаналізовано виявлені такі номінативні (а сама субстантивні) фразеологічні одиниці, як lucky bargee – щасливчик; a run of luck (of good luck) – смуга удачі.

Номінативно-комунікативний клас представлений наступними фразеологізмами: find favour in somebody’s eyes (in the eyes of somebody) – знайти прихильність у чиїхось очах, сподобатись, догодити комусь; make the running - добитись успіху, розпочати що-небудь, підготовлюючи грунт для майбутніх учасників; make one’s way- зробити кар’єру, досягти успіху; wish somebody well (wish well to a cause, country) – співчувати, бажати успіху, удачі; come (go) down in the world - втратити положення у суспільстві; come up (rise) in the world – зробити кар’єру , йти до гори , стати солідною людиною.

До класу комунікативних фразеологічних одиниць відносяться: it is all up (sl. It is all UP або U.P.) with him (It’s all over with him) з ним все покінчено, йому кришка, його пісенька заспівана.

Таким чином, аналіз фразеологічних одиниць, які вербалізують концепт "успіх" на структурно-семантичній основі показав, що у творах В. Текерея можна побачити, здебільшого, фразеологічні одиниці номінативно-комунікативного класу та у творах Ч. Дікенса представлені фразеологічні одиниці, що відносяться до номінативного, номінативно-комунікативного та рідко комунікативного класу.

УДК 620.92

ВОДЕНЬ – МАЙБУТНЄ СВІТОВОЇ ЕНЕРГЕТИКИ

Євгенія САВЧУК

Розвинені країни поступово відмовляються від викопного палива. На зміну йому мають прийти екологічно чисті джерела енергії. Такою альтернативою поряд із електрикою стає водень.

Німецька фірма «Пауль Вюрт» 12 березня 2020 року анонсувала будівництво в Роттердамі електролітичної установки з виробництва «зеленого» водню. Установку вже встигли випробувати та визнали придатною до запуску у промислове виробництво. До 2024 року вона має пропрацювати 16 тисяч годинників і виробити 960 тонн газу. Набагато важливіше, що до атмосфери не потрапить 8 тисяч тонн вуглецю – саме стільки викидається при виробництві такої кількості водню. Так, зараз водень – це брудне виробництво. На кожен одержаний кілограм водню викидається від 9 до 10 кг вуглецю. Такий водень отримав назву «сірого». При цьому елемент необхідний для виробництва добрив та використовується у металургійному виробництві та хімічній промисловості. Наразі світове виробництво водню становить трохи більше 70 млн. тонн на рік. Його вуглецевий слід становить понад півмільярда тонн CO2.

Різке зниження викидів СО2 в атмосферу, що передбачає Паризька угода, залежить від глобального переходу до «зеленої» енергетики. За оцінками WRI (Інституту світових ресурсів), на транспорт припадає 15,9 % світових викидів, на промисловість – 18 %, будівництво та ЖКГ – 20,4 %. Це означає, що необхідно не тільки впровадження відновлюваних джерел енергії, а також важливо перевести всі ці галузі на енергоресурси з низькою часткою вуглецю. Без цього знизити антропогенні викиди вдвічі до 2050 року не вдасться.

Водень – це ідеальне вирішення цієї проблеми. Результат його згоряння – пара, тобто вода. Більш того, найперспективніший спосіб одержання водню – електроліз води. А це створює щось на кшталт замкнутого циклу, коли ресурси газу будуть заповнюватися за його споживання. Жодний інший «зелений» енергоресурс не дає такої можливості. Біопаливо, коксовий газ, аміак - все під час спалювання викидають в атмосферу цілий букет парникових газів.

Є лише одна проблема: на відміну від нафти чи газу, великих запасів водню в природних умовах просто немає. Водень зараз – це результат переробки вуглеводнів з усіма супутніми проблемами. Найпопулярнішим методом отримання газу залишається парова конверсія метану (95 % одержуваного водню). При цьому в атмосферу викидається дуже багато вуглецю. 5 %, що залишилися, припадають в основному на не менш брудний риформінг нафти і нафтопродуктів. Невелику частку відсотка становлять електроліз води – наймасовіший із «зелених» методів одержання водню та лабораторні біореактори.

Таке співвідношення не влаштовує більшість країн, що включилися до водневих перегонів. Тому стратегії досягнення «безвуглецевого» майбутнього націлені на отримання водню максимально «зеленим» способом.

Першою країною, яка сформулювала «водневу стратегію», стала Японія в 2017 році. За нею були й інші розвинені країни. У 2019 році стратегії з'явилися у Південної Кореї та Австралії, у 2020 році одразу у кількох країн ЄС, від Голландії та Великобританії до Португалії та Франції.

Оскільки відразу перейти до «зеленої» енергетики не вийде, програми передбачають проміжні заходи. Насамперед, це використання для перевезення та зберігання водню газової інфраструктури. Наприклад, додавання 20 % водню до газу призведе до зниження викидів СО2 на 7 %.

Іншою метою став транспорт. У норвезькій стратегії наголошується, що кількість електромобілів та автомобілів з водневими паливними осередками має досягти 50 тисяч до 2024 року. Їхня покупка не обкладається ПДВ, а власники не зобов'язані сплачувати транспортний податок до 2023 року. А Нідерланди планують у найближчі кілька десятиліть перевести весь громадський транспорт на водневу тягу. Крім цього, розробляються численні варіанти турбін, що працюють на суміші природного газу та/або водню. Таким же шляхом йдуть і інші країни, включаючи Німеччину.

При цьому деякі учасники водневих перегонів вже мають інфраструктуру для водневого транспорту. Французька компанія Air Liquide, один із лідерів ринку переробки газу, вже встигла встановити у всьому світі понад 120 водневих заправних станцій. Концерн Тойота ще 2013 року випустив на ринок водневу модель – «Міраї». У Токіо, Лондоні вже давно ходять автобуси водневими паливними елементами. Незабаром до нього має приєднатися Едінбург. У Німеччині у 2018 році стали регулярно ходити приміські водневі поїзди. Фірма Alstom, яка їх випускала, одержала замовлення на 27 машин. У Великій Британії у 2019 році запустили експериментальний водневий експрес. До 2040 року в країні збираються повністю позбутися парку дизельних локомотивів.

До 2030 року Китай, Південна Корея, Японія та штат Каліфорнія мають випустити 4,6 млн автомобілів на водневому паливі. Поруч із виробництвом машин планується і інфраструктура їм. Тільки в Каліфорнії та Нідерландах буде збудовано по тисячі водневих заправок.

Найважливішим елементом стратегій є «енергетична» реформа ЖКГ. У Великій Британії першопрохідником стане Лідс: там енергопостачання буде повністю водневим. А згідно з планом H21 North of England газові мережі та транспортне обладнання англійської півночі також переведуть під водень. Водневе опалення 4 млн житлових будинків та підприємств знизить викиди СО2 на 20 млн тонн, хоча й коштуватимуть величезну суму – 30 млрд доларів.

І хоча у стратегіях промисловість та сільське господарство практично не згадуються, асоціації галузевих гравців також беруть участь у виробленні «водневого майбутнього». Передбачається, що вже у 2030 році 10 % аміаку для добрив буде отримано «зеленим» способом за допомогою електролізерів. У сучасних домнах під час плавки вже використовується сингаз, що на 55-58 % складається з водню. У найближчому майбутньому практично всі найбільші гравці, від Швеції та ФРН, до США та Бразилії планують довести частку водню до 90 % і вище, щоб максимально відмовитися від коксу. Ці заходи дозволять зменшити на 10-11 % викиди вуглецю в атмосферу.

Разом із країнами стратегії пишуть і численні виробники обладнання для ВДЕ. За однією з них біля узбережжя Нідерландів пропонується спорудити гігаватні офшорні вітростанції, які безпосередньо зав'язані з електролізним виробництвом водню. Отриману електроенергію пропонується розподілити по всій Європі, залежно від локального виробництва водню. А щоб заощадити споживання енергії, стратегія пропонує підключити сонячний та сировинний потенціал країн Північної Африки. Вуглеводні перероблялися б у водень прямо на місці, після чого новими водневими трубопроводами надходили до Європи. Фактично, ЄС отримували б сировинний додаток до своєї «зеленої» енергетики.

Найбільш «хардкорним» способом безвідходного виробництва водню є водорості. Експерименти з біореакторами на їх основі ведуться вже не перше десятиліття, але результати поки що не вселяють оптимізму. Потенційно біореактори здатні працювати на сміттєвих та харчових відходах, тим самим поєднуючи переробку з отриманням чистої енергії. Лабораторні досліди показують, що ідеальним є двостадійний процес: стадія «темної ферментації», коли органіка розкладається водоростями під малим впливом сонячного випромінювання, та стадія фотоферментації, коли те саме відбувається при «нормальному» випромінюванні.

Для кожної стадії потрібні види водоростей. Тому реактор має бути мультистадійним. Але поки що на кожен кілограм сировини вихід у найкращому разі становить кілька десятків грамів водню. Водорості генетично модифікують, щоб посилити процеси ферментації, у сировину вводять кислоти та цукри, що подорожчає біоректор, але прориву немає. На жаль, складності біосистем та їх «капризність», коли кожен реактор виявляється нетиповим, поки що ніяк не піддаються хімікам. Тож поки що найвигіднішим з погляду екології та технологічних витрат залишається отримання водню за допомогою ВДЕ та АЕС. Це вже готові технології, а отже, «зелений» водень перестав бути екзотичною нішою. У найближчі 15-20 років ми можемо опинитися у «водневому світі».

УДК 339.52

ЗОВНІШНЬОЕКОНОМІЧНІ УГОДИ, ВИКОРИСТАННЯ ПРАВИЛ «INCOTERMS» ПРИ СКЛАДАННІ КОНТРАКТІВ

Валентина САМОЙЛОВСЬКА

Зовнішньоекономічний договір (контракт) – домовленість двох або більше суб’єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов’язків у зовнішньоекономічній діяльності.

Продавцями і покупцями в зовнішньоекономічному договорі купівлі-продажу можуть бути усі суб’єкти ЗЕД, перелічені у ст.3 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність».

Зовнішньоторговельні угоди купівлі-продажу зустрічної торгівлі бартерні лізингові посередницькі зберігання страхування факторингові розрахункові консигнаційні комісії маркетингові кредитні доручення агентські транспортно-експедиційні перевезення

У контракті повинні бути передбачені наступні умови:

1. Назва, номер договору (контракту), дата та місце його укладання

2. Преамбула

3. Предмет договору (контракту)

4. Кількість та якість товару (обсяги виконання робіт, надання послуг)

5. Базисні умови поставки товарів (прийому-здачі виконаних робіт або послуг)

6. Ціна та загальна вартість товару

7. Умови платежів

8. Умови здачі (приймання) товару (робіт, послуг)

9. Упаковка та маркування

10. Форс-мажорні обставини

11. Санкції та рекламації

12. Арбітраж

13. Юридичні адреси, поштові та платіжні реквізити сторін

За домовленістю сторін у контракті можуть визначатися додаткові умови щодо: страхування; гарантії якості; умови залучення субвиконавців контракту, агентів, перевізників; визначення норм навантаження (розвантаження); умови передачі технічної документації на товар; збереження торгових марок; порядок сплати податків, мита, зборів; з якого моменту контракт починає діяти та ін.

Міжнародні правила «ІНКОТЕРМС» – це міжнародні правила тлумачення комерційних термінів, які визначають обов’язки продавця та покупця з доставки товару та момент переходу ризику випадкової втрати або пошкодження товару від продавця до покупця.

Усі терміни, що визначають умови поставки, поділяються на чотири групи Група Е EXW Група F FCA, FAS, FOB Група C CFR, CIF, CPT, CIP Група D DAP, DAT, DDP

Характеристика умов поставки товару у чотирьох групах правил «Інкотермс»

До групи Е входить термін EXW – «з підприємства» (…назва пункту). Згідно з цією умовою продавець звільняється від ризику випадкової втрати або пошкодження товару в момент, коли товар надано у розпорядження покупця на складі продавця у визначений контрактом час. Доставка і навантаження товару здійснюються за рахунок покупця. У разі невизначеності в контракті, покупець не має обов’язків щодо митного оформлення товару.

До групи F входять три терміни: FCA – «франко-перевізник» (…назва пункту), FAS – «франко вздовж борту судна» (…назва порту відвантаження) та FOB – «франко на борту» (…назва порту відвантаження). Умови, що позначаються цими термінами, об’єднує те, що продавець виконує свої обов’язки після передачі товару перевізникові в зазначеному місці. Перевізником може виступати експедиторське підприємство, яке не здійснюватиме перевезення, але забезпечить доставку товару покупцеві.

До групи C входять чотири терміни: CFR – «вартість та фрахт» (…у порту призначення), CIF – «вартість, страхування та фрахт» (…у порту призначення), CPT – «перевезення оплачене до» (…назва пункту призначення) та CIP – «перевезення та страхування оплачені до» (…назва пункту призначення). Дані терміни об’єднує те, що продавець зобов’язаний самостійно укласти договір перевезення, за його рахунок товар перевозиться до зазначеного у контракті місця, де буде прийнятий покупцем. Про необхідні умови щодо приймання товару продавець повідомляє покупця.

До групи D входять три терміни: DAT – «поставка на терміналі» (…із зазначенням пункту призначення), DAP – «поставка до місця призначення», DDP – «доставлено зі сплатою мита» (…у зазначеному пункті призначення). Спільне, що поєднує умови групи D полягає у зобов’язанні продавця доставити товар до обумовленого зовнішньоекономічним контрактом пункту призначення і нести усі ризики та витрати, пов’язані з його поставкою.

Не прив’язуючись до конкретного терміну умов поставки, слід зауважити, що правила визначають: момент виконання продавцем своїх обов’язків щодо доставки товару відповідального за митне оформлення для експорту та імпорту розподіл витрат між продавцем та покупцем за здійснення процедур випуску товару у вільний обіг відповідального за ризики загибелі або пошкодження товару на шляху його просування від продавця до покупця одну зі сторін контракту, відповідальну за організацію перевезення необхідний пакет документів, що надходитиме до покупця разом з товаром необхідну упаковку для товару, а також її маркування інші умови контракту, що внесені до нього контрагентами угоди

УДК 811.111

МЕХАНІЗМ ВЕРБАЛІЗАЦІЇ ЕМОЦІЙ ТА ОЦІНОК

Валерія СЕРЕБРЯКОВА

Пізнаючи світ, людина висловлює своє ставлення до навколишньої дійсності (субʼєктів, предметів, дій) і в її свідомості актуалізується їхня цінність, в результаті предмет думок отримує ту чи іншу оцінку залежно від ставлення до неї індивіда.

Тісний взаємозвʼязок, а іноді й взаємопроникнення емоцій і оцінок, зумовлене спільністю їхньої екстралінгвістичної бази, призводить до їх частого змішання й навіть ототожнення емоційності і оцінність – таких різних, але багато в чому дотичних явищ.

Механізм співвідношення емоцій та оцінок розгортається наступним чином: у процесі пізнання перш за все виникає певний інтерес (стимул), потім формується оцінка пізнаного і, нарешті, емоційна діяльність насичує оцінку емоціями, передаючи емоційне ставлення людини до пізнаного. Інакше кажучи, будь-яка оцінка спочатку когнітивна, а емоція «нашаровується» на оцінку, створюючи ефект посилення емоційного ставлення. Таким чином спочатку формується раціональна оцінка, яка співвідноситься з ціннісною картиною світу, закріплюється у мові параметрами «добре/погано» та виражається оцінним компонентом значення. Як зазначають дослідники, «раціональна чи інтелектуально-логічна оцінка – явище реальне, хоч і рідкісне».

Найчастіше раціональна оцінка забарвлюється емоціями в емоційному висловлюванні, що з психо-емоційним станом душі. Крім того, в деяких ситуаціях оцінка може мотивуватися емоціями, що також призводить до формування емоційної оцінки відповідно до параметрів схвалення/несхвалення та її експлікації у вигляді емоційного компонента значення.

На відміну від раціональної та емоційної оцінок емотивна оцінка виконує іллокутивну функцію, тобто вона спонукає відчувати дане почуття-ставлення і є, зрештою, реалізацією певного наміру, викликаючи, у разі комунікативної удачі, відповідний перлокутивний ефект. Таким чином, емотивна оцінка нашаровується на раціональну, співвідносна з мотиваційною підставою вираження, з інтенціями комуніканта.

Емоційно-оцінювальні слова також наділені експресивністю, у трактуванні якої немає єдності думок лінгвістів. Експресивність іноді ототожнюється з оцінністю. Деякі дослідники вважають, що експресивність можна як компонент семантики слова. Однак відсутність переконливих ідентифікаторів семи експресивності роблять її виділення у структурі значення слова необґрунтованим.

Логічною є думка тих дослідників, які вважають, що експресивність як категорія ширша від інших вищезгаданих понять. Експресивність розуміється нами як виразність, дієвість мови, це здатність лінгвістичної одиниці своєю образністю чи іншим способом виділяти лексичне значення слова, сприяти кращому донесенню логічної та емоційної інформації до перципієнта, підкреслювати її загалом чи частині.

Емоційна оцінка є таким чином інтелектуальною оцінкою людини або предмета, пропущеної крізь емоційну призму людської психіки. Розглянута на абстрактному рівні сема «емоційна оцінка» є семантичним інваріантом, який на конкретному рівні виступає у двох антонімічних варіантах: позитивна або меліоративна емоційна оцінка (і її модифікації: схвалення, захоплення, лагідне ставлення та інші) і негативна або пейоративна емоційна оцінка (та її модифікації: несхвалення, глузування, зневага, зневага та інші).

У сучасних концепціях емотивно-оцінне ставлення не вибудовується в шкалу з наростанням ознаки від байдужості до схвалення. Можна виділити емотивні домінанти – схвалення / несхвалення, навколо яких концентруються різні емотивно-оціночні види відносин. Отже, навколо домінанти «схвалення» стягуються такі відносини, як ласкавість, насолода, захоплення, захоплення.

Дещо особливе становище у системі емоційних оцінок займають жарт і іронія, оскільки вони мають більшою чи меншою мірою завуальований характер, можуть виражати як схвалення, так і несхвалення в прихованому, неявному вигляді.

Емоційна оцінка досить субʼєктивна, тому що вона служить для вираження субʼєктивного ставлення того, хто говорить до будь-кого або чогось часто незалежно від обʼєктивних властивостей предмета, обʼєкта оцінки. Предмет, що обʼєктивно володіє позитивними властивостями, може бути невисоко оцінений мовцем, а предмет, що обʼєктивно має негативні риси, може набути у висловленні субʼєкта промови статус переваги. Так, той самий обʼєкт може бути охарактеризований різними субʼєктами мови за допомогою полярних емоційних оцінок. Вибір знака субʼєктом оцінки, який говорить визначається прийняттям чи неприйняттям особистості іншого, обʼєкта оцінки. При оцінці особистості іншої людини багато залежить від того, як той, хто говорить, бачить, симпатизує йому чи ні.

Отже, вербалізація емоцій та оцінок здійснюється в процесі пізнання людиною чогось або когось. Спочатку формується когнітивна оцінка пізнаного, яка співвідноситься з ціннісною картиною світу мовця, закріплюється у мові параметрами «добре/погано», а потім нашаровуються емоції в залежності від ставлення мовця до того, про що йде мова.

УДК 621.45.04

ПАЛИВНЕ ОБЛАДНАННЯ ДВОХТАКТНИХ ДВИГУНІВ ТИПУ ME ФІРМИ B&W

Андрій СІНІЦИН

Система палива дизелів ME виконана таким чином що дозволяє використовувати як дизельне паливо, так і важке паливо мазут, мал 1 .

З робочого бака паливо надходить до насоса подачі, за допомогою якого підтримується тиск приблизно 4 бар у частині системи низького тиску палива, таким чином уникають газифікації палива у вентиляційній камері.

Вентиляційний бак з’єднаний	з резервуаром для обслуговування через автоматичний деаераційний клапан, який випускає всі присутні гази, але утримує рідину.

З паливної системи низького тиску паливо надходить до циркуляційного насоса, який прокачує паливо через нагрівач та фільтр які розташовані безпосередньо перед входом у двигун.

Впроскування палива здійснюється за допомогою електронно керованого підвищувача тиску, який розташований на блоці гідравлічних циліндрів , по одному на циліндр, який також містить виконавчий механізм для електронної активації випускного клапана.

Мал. 1 Паливна система двигунів ME MAN B&W

Мал. 1(продовження) Паливна система двигунів ME MAN B&W

Для низьков’язкого дистилятного палива використовується охолоджувач, робота якого гарантовано забезпечує в’язкість на вході в двигун не вище 2 сСт. У випадку пошкодження витратомір може блокувати подачу палива, для запобігання цього встановлують запобіжний перепускний клапан .Сепаратори палива здатні видаляти фракції (Al+Si)від 80 ppm до максимального рівня 15 ppm Al+Si, Температура на вході: підтримується автоматично Мін. 98 °C. Охолоджувач MDO/MGO призначений для захисту підкачуючих насосів від надто нагрітого палива. Паливо перекачувальні насоси, мають можливість повертати частину вмісту цистерни до відстійника, щоб мінімізує ризик подачі палива в двигун з високим вмістом осаду.

Блоки керування циліндрами системи керування розраховують час упорскування палива та активацію випускного клапана.

Для забезпечення повного заповнення паливом гідравлічного блоку, потужність циркуляційного насоса перевищує кількість палива споживаного дизельним двигуном. Надлишок палива рециркулює з двигуна через вентиляційний бак.

Щоб забезпечити постійний тиск палива в паливних насосах під час усіх навантажень двигуна, на двигуні вставлюється пружинний перепускний клапан в паливну систему.

Під час зупинки роботи двигуна циркуляційний насос продовжує циркулювати нагріте паливо через систему під тиском від 7 до 10 бар, таким чином підтримуючи нагрівання паливних насосів і деаерацію паливних клапанів. Автоматична циркуляція попередньо підігрітого палива під час зупинки двигуна постійна при роботі на важкому паливі.

Якщо цього не дотримуватись існуватиме ризик утворення несумісних сумішей дизельного палива та важкого палива граничної якості під час заміни палива або під час експлуатації в зонах з обмеженнями вмісту сірки в мазуті через викиди вихлопних газів.

За особливих обставин може виникнути необхідність у переході на дизельне паливо, це можливо виконати в будь-який час, навіть коли двигун не працює. Таке перемикання може стати необхідним, якщо, наприклад, очікується, що судно буде неактивним протягом тривалого періоду з холодним двигуном, наприклад, через:

докування, зупинки більше ніж на п'ять днів або капітальний ремонт паливної системи та інші випадки .

Цистерна важкого палива використовується для будь-яких залишків використаного палива, а також вона може використовувати для дистилятного палива. Цистерна проектується якомога вище і оснащається похилим дном для того, щоб збирати тверді частинки, що осідають з мазуту. Вихідний патрубок бака до живильних насосів розміщується над схилом для запобігання потраплянню твердих часток в насоси подачі.

Переливна труба встановлюється ​​всередині бака нижче вихідної труби насоса, щоб переконатися, що тільки «забруднене» паливо перекачується назад для відстоювання.

Для приведення в дію паливного насоса застосовується акумуляторна система сервомасла, яка використовує охолоджене і очищене масло в якість приводу. Гідравлічний модуль кожного циліндра оснащений акумулятором масла для забезпечення достатньо швидкого нагрівання масла в відповідно до вимог паливної системи, а також для запобігання сильних коливань тиску.

Плунжер упорскування палива на двигуні ME приводиться в дію гідравлічним поршнем, який приводиться в дію сервомаслом від пропорційного клапана з електронним керуванням.

Випускний клапан відкривається гідравлічно, механічний привід з приводом від розподільчого валу замінено двоступінчастим приводом, що приводиться в дію керуючим маслом від дискретного клапана з електронним керуванням. Випускні клапани закриваються «пневматичною пружиною».

Завдяки відносно високій в'язкості важкого палива, трубопроводи важкого палива а також нагрівають до 50 °C, але не більш ніж. 100 °C. Максимальні швидкості потоку для дизельного палива 1,0 м/с для мазуту 0,6 м/с

Використана література :

MAN B&W G60ME-C9.5-TII Project Guide Electronically Controlled Two-stroke Engines, 394pages. November 2018 MAN Energy Solution

УДК 37.01

ОСНОВНІ ЕТАПИ РОЗВИТКУ ЛЕКЦІЙНОЇ ФОРМИ ОРГАНІЗАЦІЇ НАВЧАЛЬНИХ ЗАНЯТЬ

Тетяна СІНЬКОВСЬКА

Організація ефективного навчання можлива тільки за наявності у викладача знань та вмілого використання різноманітних форм злагодження педагогічного процесу. Форма організації навчання – це певна структурно-організаційна побудова навчального заняття залежно від його дидактичної мети, змісту й особливостей діяльності суб’єктів та об’єктів навчання. Нині в практиці вищої школи є чимало форм організації навчання. Однак основною із них була і є лекція.

Лекція – систематичний, послідовний виклад навчального матеріалу, будь-якого питання, теми, розділу, предмету, методів науки. Цей термін походить від латинського «lectio», що у перекладі означає читання, а похідне «lector» – читець. Таке значення зумовлене тим, що спочатку у Стародавній Греції, Стародавньому Римі, згодом і в університетах середньовічної Європи основною формою роботи викладача було читання церковних першоджерел із докладними коментарями до них. У ХІІ столітті були відкриті перші університети в Італії, Франції, Англії, а пізніше в інших країнах. Основним видом занять у них були лекції: професор латинською мовою читав із книги текст і коментував його. Організовувалися також диспути на основі доповідей, які обговорювались.

Наприклад, у педагогічних поглядах Григорія Сковороди (1722–1794) відобразились основні напрямки передової тогочасної педагогічної науки: гуманізм, демократизм, моральність, любов до Батьківщини і народу. Нарівні з лекціями, Сковорода високо цінував розповіді, бесіди, розмови з учнями, за допомогою яких розкривав свої ідеали і моральні принципи .

У XVIII–XIX століттях в університетах України лекція була єдиним методом викладання, і тільки в другій половині ХІХ століття набули поширення практичні та лабораторні заняття. З середини XIX ст., в міру зростання наукових і технічних знань у всьому світі посилилася потреба доповнення лекцій практичними заняттями, що стимулювало би самостійність і активність студентів. Призначення лекції вбачалося у підготовці студентів до самостійної роботи з книгою. Відомий хірург і педагог М.І. Пирогов (1810– 1881) стверджував, що лекцію слід читати тільки в тому випадку, якщо лектор володіє абсолютно новим науковим матеріалом або наділений особливим даром слова.

Наприкінці ХІХ століття статус лекції похитнувся, основну увагу приділяли проведенню практичних занять. Проте значення лекції не зменшилося, і передові вчені, письменники і педагоги України прагнули закласти в них прогресивні революційно-демократичні ідеї. Т.Г. Шевченко (1814–1861), М.І. Костомаров (1817–1885), П.О. Куліш (1819–1897), І.Я. Франко (1856–1916), К.Д. Ушинський (1824–1870) та інші вимагали читання лекцій українською мовою.

У другій половині ХІХ століття погляд на лекцію почав змінюватися. Деякі педагоги ставили на перше місце у навчальному процесі самостійну, пізнавальну діяльність слухачів, а на друге – лекції. Проте вчені визнавали те, що з усіх методів навчально-виховної роботи у вищих навчальних закладах два основні – лекція і самостійна робота слухачів. Зміна влади після 1917 р. спричинила зміни у соціальному спрямуванні вищої освіти в Україні. Наприкінці 1924 р. Державна Вчена Рада СРСР запропонувала замінити пасивне сприйняття слухачами лекційного матеріалу самостійною роботою слухачів із питань чи тем, список яких дає професор. Звіт перед викладачем про виконання роботи мав давати керівник навчальної групи. Проте вже 1926 року лекційний метод навчання знову був відновлений, причому рекомендувалося рівне співвідношення між обсягом лекцій і самостійною роботою слухачів. У наступні декілька років були чітко визначені найважливіші форми організації навчального процесу: 1) лекції, 2) практичні заняття у лабораторіях, кабінетах, майстернях, які проводяться під керівництвом професорів, доцентів та асистентів, і 3) виробнича практика. Ці три методи навчання належать до видів роботи першої категорії. І тут, як бачимо, на перше місце поставлена лекція.

На сучасному етапі лекція – це організаційна форма навчання як «специфічний спосіб взаємодії викладача і слухачів (курсантів, студентів), у межах якого реалізується різноманітний зміст і різні способи навчання», а також метод навчання як «монологічний виклад навчального матеріалу в систематичній і послідовній формі, сконцентрований в основному навколо фундаментальних проблем науки». Крім цього, лекція виступає методологічною та організаційною основою для всіх навчальних занять, у тому числі самостійних (методологічна, тому що вводить студента в науку взагалі, надає навчальному курсові концептуальності; організаційна, тому що всі інші форми навчальних занять так чи інакше «зав’язані» на лекції, найчастіше логічно йдуть за нею, спираються на неї змістовно і тематично). Водночас у методичній літературі висловлюються неоднозначні думки щодо лекції як форми заняття. Прихильники традиційної дидактики вбачають її переваги в тому, що лекція допомагає: у достатньо економній формі сконцентрувати інформацію, передбачену змістом освіти; набагато швидше від друкованих видань відреагувати на зміни у законодавчій, нормативній базі; певною мірою компенсувати нестачу новітніх підручників і посібників; класифікувати і прокоментувати тенденції значної кількості різних, іноді протилежних, точок зору на певну проблему; зосередитися на найбільш складних питаннях, у яких студентові (курсантові) важко зорієнтуватися самостійно; формувати у тих, хто навчається, вміння слухати і усвідомлювати побачене й почуте, здійснювати такі важливі розумові операції, як аналіз, синтез, порівняння тощо; здійснювати безпосередній контакт, емоційний і виховний вплив викладача на студентів (курсантів), чого не може дати жодний підручник; втілювати принцип зв’язку теорії з практикою, висвітлювати результати наукової діяльності і власні, і колег; найбільш ефективно окреслювати напрямки подальшої самостійної роботи. Опоненти цієї теорії натомість висувають протилежні аргументи: лекція не відповідає новітнім тенденціям підготовки фахівця, адже на практиці очікують спеціалістів, які мають не тільки певні знання, а й більшою мірою вміння та навики роботи; лекція провокує репродуктивне навчання, в результаті чого гальмується творче самостійне мислення, а семінарське заняття згодом перетворюється на її переказ; на сучасному етапі викладач припинив бути єдиним джерелом знань, а тому набагато ефективнішою є самостійна робота слухача (курсанта, студента) із підручниками, інформаційною мережею Інтернет, тощо; лекція примушує того, хто навчається, залишатися на позиції об’єкта педагогічного процесу; одночасне спілкування з достатньо великою аудиторією не дозволяє здійснювати диференційований підхід, водночас робити лекцію цікавою і корисною і для відмінника, і для того, хто не відрізняється особливими розумовими здібностями; лекція регламентована у часі, а тому далеко не завжди можна висвітлити всі питання належним чином; іноді лекції перетворюються на диктант, під час якого не всі встигають осмислити сказане викладачем; за відсутності технічних засобів навчання під час лекції задіяні лише слухові аналізатори, тоді як приблизно 80–90% людей переважно отримують і запам’ятовують інформацію через канал «око – мозок», тож за психологічними чинниками можна констатувати певне порушення законів перцепції (сприйняття); наявність затверджених кафедрою фондових лекцій не дозволяє повністю реалізувати індивідуальність викладача. Усе перелічене з думок противників домінування у навчанні лекції дає підстави окремим вченим стверджувати, що лекція як загальноаудиторна форма роботи є найбільш неефективною серед інших форм навчання студентів (курсантів) у вищій школі. Проте досвід показує, що відмова від лекцій знижує науковий рівень підготовки студентів, порушує системність і рівномірність роботи у продовж семестру.

УДК 1.177

ЕТИЧНІ КОЛІЗІЇ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ

Олена СІРЕНКО

Антиномічний характер глобалізації веде до зіткнення універсальних та локальних парадигм та моральних норм, що сприяє стрімкому поширенню етичного релятивізму. Проблема відносності моралі підіймалася ще за часів Античності. Давня суперечка між софістами, для яких «людина є мірою усіх речей» та сократівським прагненням до встановлення універсальних моральних категорій точиться на теренах філософії і в наш час. Дуже часто люди не розуміють, що ці, начебто далекі від реальності, теоретичні баталії мають пряме відношення до безпосередніх та трагічних подій сьогодення.

Сучасна багаторівнева система освіти, наслідуючи античним взірцям, поєднує у сові процеси освіти і виховання. При цьому основним завданням є не тільки формування і розвиток фахових знань та навичок особистості, а і її моральних якостей. Стандарти освітніх програм в Україні передбачають, що студенти мають опанувати не тільки відповідними до фаху компетенціями, але і такими, що можна віднести до сфери моралі. Серед загальних компетентностей затверджені такі як: «…здатність реалізувати свої права і обов’язки як члена суспільства, усвідомлювати цінності громадянського (вільного демократичного) суспільства та необхідність його сталого розвитку, верховенства права, прав і свобод людини і громадянина в Україні; здатність зберігати та примножувати моральні, культурні, наукові цінності і досягнення суспільства…; цінування та повага різноманітності та мультикультурності» та інші [1].

Вища освіта зберігає вирішальне значення як найбільш ефективний і масовий інструмент впливу на все суспільство і кожну людину окремо. Саме тому вона поєднує інституційні та екзистенційні і феноменологічні аспекти. Останні знаходять своє відображення у вимогах що до духовного, морального виховання та самовдосконалення особистості.

Етична спрямованість освіти реалізується не тільки через безпосереднє викладання циклу етичних дисциплін, включаючи професійну етику, але і у прищепленні навичок академічної доброчесності, моральних алгоритмів спілкування та ставлення до природного оточення. Питання моральності вічні, але у конкретній історичної ситуації, у певних буттєвих обставинах вони набувають особливого значення.

Найбільш актуально та гостро питання духовності та моральності поставлені в умовах сучасних українських реалій. Успішна розбудова національної ідентичності не можлива поза пошуками глибинної моральної основи єдності нації в епоху великих випробувань мужності українського народу. І найважливіше місце у цьому процесі належить не тільки філософам, а й педагогам.

Під час військового конфлікту перед сучасною освітою стоїть проблема котра пов’язана із дегуманізацією відносин між людьми. Саме тому необхідно звернути увагу на низку суперечностей, які актуалізуються у освітньому процесі з метою їх артикуляції та подолання у перспективі. Розглянемо деякі з них.

На наш погляд, антиномічність розвитку освітнього процесу у вищій школі викликана:

наявним дефіцитом моральності в суспільстві, що породжений редукцією етичних основ освіти на початкових рівнях;

недостатністю етичних студій з філософії освіти, в яких зверталась би увага на особисту моральність фахівців професіоналів;

актуалізацією диспропорції між етичними та діаноетичними цінностями в освітньому процесі у вищій школі;

неформалізованим, але реальним конфліктом між національними духовними цінностями та етосом масової культури;

фактичним зникненням кордону між освітою та трудовою діяльністю в умовах моделі безперервної освіти;

трагічним розривом між пропагованими моральними цінностями та неможливістю їх ефективного відображення у змісті та методах освіти;

конфліктом між вимогою національної своєрідності та закономірним відображенням в освіті процесів міжкультурної інтеграції;

невідповідність між статусним зростанням вищої освіти та падінням її якості;

суперечностями між інституціональним об’єктивованим характером навчального процесу та суб’єктивністю і феноменальністю взаємодії його акторів, тощо.

Таким чином, незважаючи на спрямованість сучасного навчального процесу на вузькоспеціалізовану фахову підготовку здобувачів вищої освіти, все більш очевидною стає потреба у посиленні його виховного компоненту. Саме тому включення в освітні програми блоку соціально-гуманітарних дисциплін, зокрема етики, у достатньому обсязі, буде сприяти гуманізації освіти, формуванню морально здорових особистостей, котрі зможуть більш ефективно реалізовувати свій професійний та творчий потенціал, свідомо спрямовуючи його на розбудову держави.

Література:

Методичні рекомендації щодо розроблення стандартів вищої освіти. Наказ Міністерства освіти і науки України від «01» червня 2017 № 600 (у редакції наказу Міністерства освіти і науки України від «21» грудня 2017 № 1648). URL: https://mon.gov.ua/storage/app/media/vishcha-osvita/proekty%20standartiv%20vishcha%20osvita/1648.pdf (дата відвідування 25.02.2023)

УДК 351.711

ОСОБЛИВОСТІ ВСТАНОВЛЕННЯ ПРИБЕРЕЖНИХ

ЗАХИСНИХ СМУГ УЗДОВЖ МОРІВ У НАСЕЛЕНИХ ПУНКТАХ

Ганна Слободяник

На теперішній час екологічні проблеми Чорноморського узбережжя особливо в населених пунктах стали відчуватись найбільш гостро. Особливої уваги вимагає проблема раціонального використання приморських зон, які зазнають значного антропогенного і техногенного навантаження. Значна забудова морського узбережжя приватними домами та базами відпочинку, тимчасовими спорудами призводить до втрати біотичного та ландшафтного різноманіття, знищення місць існування тварин та рослин. Розв’язання даної проблеми потребує комплексного підходу – враховуючи інтереси соціально-економічного розвитку мінімізувати антропогенне навантаження на прибережні морські екосистеми.

Охорона морів регулюється нормами чинного земельного кодексу України (ЗКУ) і Водного кодексу України (ВКУ) з метою зменшення негативного впливу на морське узбережжя. На земельних ділянках, розташованих вздовж морів відповідно до норм Водного та Земельного кодексів розміщуються водоохоронних зони, прибережні захисні смуги та зони санітарної охорони водних об’єктів.

Нормативно-правову та методичну основу формування водоохоронних обмежень у використанні земель у даний час складають:

постанова Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них»;

ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»;

СОУ 00032632-005:2009 «Землеустрій. Проекти землеустрою щодо створення водоохоронних зон. Правила розроблення» (затверджений наказом Держкомзему від 17.07.2009 № 375);

Застосування ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»;

СОУ 00032632-005:2009 «Землеустрій. Проекти землеустрою щодо створення водоохоронних зон. Правила розроблення».

Згідно ст. 87 ВКУ для створення сприятливого режиму водних об’єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин та тварин навколо озер і морів, водосховищ та інших водойм встановлюють водоохоронні зони [1]. Водоохоронна зона – це природоохоронна територія регульованої господарської діяльності, на якій забороняється використання стійких та сильнодіючих пестицидів, влаштування кладовищ та скотомогильників, звалищ, скидання неочищених стічних вод.

Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони" (гл.1 ст.1 ВКУ).

Внутрішня межа водоохоронної зони збігається з внутрішньою межею прибережної захисної смуги та визначається від лінії максимального відпливу.

Зовнішні межі водоохоронних зон та ширина прибережної захисної смуги визначаються за спеціально розробленими проєктами землеустрою, а в межах населених пунктів – з урахуванням містобудівної документації, що розробляються в порядку, передбаченому законом. Але закон, який визначає порядок розроблення таких проєктів, відсутній. Також в ст. 88 ВКУ прописано, що уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Отже, ширина прибережної захисної смуги уздовж указаних водних об’єктів встановлюється за проєктом землеустрою, але її ширина не може бути меншою 2км від урізу води. Але ця відстань має досить умовний характер та не враховує такі важливі показники як рельєф місцевості, тип ґрунту, види рослинності та види земельних угідь.

У роботі 3 пропонуються розрахунки визначення оптимальної ширини водоохоронної зони річок України та у роботі 4 визначення ширини прибережної захисної смуги з врахуванням факторів, що визначають гранулометричний склад ґрунту, лісистість та види лісової рослинності, використання прилеглої території. Розрахунок ширини прибережної смуги пропонується визначати від урізу води у водоймі за формулою:

, (1)

де - оптимальна ширина прибережної захисної смуги, м;

- встановлена Земельним кодексом ширина прибережної захисної смуги, м;

- коефіцієнт переходу від листяного лісу до інших його видів;

- коефіцієнт переходу від супіщаних до інших за гранулометричним складом ґрунтів;

- коефіцієнт переходу від північної експозиції до інших експозицій;

- коефіцієнт переходу від категорії прилеглої території до земель водного фонду;

- коефіцієнт варіації;

Коефіцієнти , , , , визначаються, використовуючи ВБН 33 -4759129-03-05-92”.

Якщо запропоновану методику застосувати для визначення ширини прибережної захисної смуги вздовж Чорноморського узбережжя, то при врахуванні приведених показників ширина прибережної захисної смуги на деяких ділянках збільшується до 200%.

Водночас, є невирішеним питання щодо належності до обмежень прав на землю. Режими водоохоронної зони та прибережної захисної смуги вимагають дотримання законодавчо передбачених обмежень щодо здійснення певних видів діяльності. Основне обмеження з котрих це можливість передаватися громадянам та юридичним особам тільки на умовах оренди. Але багато старої забудови житлових будинків та господарських споруд у сільських населених пунктах розташовані в межах водоохоронних зон та прибережних захисних смугах. Наведені вище фактори порушують законні права громадян, як землекористувачів.

Зараз у багатьох приморських містах та селах не здійснюються заходи щодо визначення розмірів та меж прибережних захисних смуг, не розроблені проєкти. Міські ради, користуючись невизначеністю законодавчих норм, змінюють цільове призначення розглядаємих ділянок на підставі підзаконних актів, які ж самі видають. Проаналізувавши сучасні планово-картографічні матеріали: генеральні плани сільських населених пунктів Одеській області та проєкти встановлення меж населених пунктів Одеській області, можна констатувати, що на узбережжі експлуатується значна кількість тимчасових торгівельних об’єктів, в тому числі на піщаних пляжах, берегозахисних та берегоукріплювальних спорудах. Також здійснюється масова забудова у водоохоронних зонах. Тому питання із удосконалення управління земельними ресурсами прибережних захисних смуг потребує подальшого дослідження, особливо в аспекті запровадження в Україні ринку земель.

Висновки.

Необхідне внесення змін в чинне законодавство України, якими врегульовується встановлення розмірів прибережних захисних смуг та обов’язкове винесення їх в натуру. Водоохоронні зони та прибережні захисні смуги потребують чіткого правового регулювання та забезпечення контролю за схоронністю їх меж.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

1. Земельний Кодекс України. [Електронний ресурс]. – Доступний з http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/2768-14.

2. Водний Кодекс України. [Електронний ресурс]. – Доступний з http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/213/95-вр.

Методика з визначення меж водоохоронних зон, прибережних захисних смуг і смуг відведення з особливим режимом використання / Шевчук та ін. Київ. 2016. 45 с.

Сай В.М. Визначення ширини прибережної захисної смуги // Геодезія, картографія і аерофотознімання: Міжвідомчий наук. - тех. зб. Львів, 2008. №70. С. 76 – 80.

УДК 81’255

ІДЕНТИФІКАЦІЯ АНГЛОМОВНИХ ТЕКСТІВ-ІНСТРУКЦІЙ:

ПЕРЕКЛАДАЦЬКИЙ АСПЕКТ

Валерія СМАГЛІЙ

Інструкція як жанр тексту є одним із поширених видів комунікації повсякденного життя сучасного суспільства. Міжнародні взаємовідносини у різних сферах людської трудової та суспільної діяльності від побутового до високотехнологічного рівня незмінно супроводжуються текстами-інструкціями, переклад яких стає дедалі більш актуальною необхідністю.

Як висвітлює В. Карабан, «інструкція, незважаючи на широту використання, досі залишається осторонь уваги мовознавців і є малодослідженою». Визначний лінгвіст зазначає, що «інструкції знаходяться на периферії офіційно-ділового стилю і є контамінованою освітою, оскільки містять у собі риси наукового стилю (науково-технічна інформація про прилад), публіцистичного (функція впливу на масового адресата), а в сучасних посібниках для користувачів розмовного (інтимізація спілкування, подання інформації у формі дружніх порад) та рекламного (презентація фірми виробника, інформація про переваги запропонованого товару, запрошення до подальшої співпраці) дискурсів».

Дослідники виділяють різні види інструкцій залежно від призначення та сфери вживання: інструкція з експлуатації обладнання (інструкція до відповідного гаджету); анотація до медикаментів; інструкція з діловодства (правила заповнення документів і правила поведінки клієнтів: митна декларація, пожежна інструкція); посадова інструкція (правила поведінки працівника на посаді).

І. Лобанов відносить перші три види – «інструкція з експлуатації», «посадова інструкція» та «інструкція з діловодства» – до ядра корпусу текстів-інструкцій і називає їх «інструкціями у власному розумінні слова». Як периферійний корпус текстів-інструкцій дослідник визначає тексти інших жанрів, «не інструкції», які за своїми характеристиками проте є інструкціями – «рецепт», «корисна порада», «навчальний текст практичного характеру». Розглядаючи жанрові різновиди текстів-інструкцій, він протиставляє їх на підставі комунікативно-прагматичних, соціолінгвістичних та власне мовних ознак.

Комунікативно-прагматичні ознаки, згідно з автором, стосуються ролей, «які виконують учасники комунікації безпосередньо в рамках комунікативної ситуації і реалізуються у вигляді їх специфічної для даної ситуації поведінки», соціолінгвістичні ознаки «зачіпають ширші аспекти соціальних ролей і статусів комунікантів, у соціальній структурі», а у власне-мовному плані «протиставлення між інструкціями з експлуатації та посадовими інструкціями чи інструкціями з діловодства проявляється у наступних тісно пов’язаних між собою та зумовлюючих один одного характеристиках текстів-інструкцій: а) у використанні імперативу або особових та безособових конструкцій, що допускають номінацію ролей; б) у використанні номінацій соціальних ролей, які експліцитно вказують на ту особу (групу осіб), яка має виконувати відповідні дії».

Враховуючи вищезазначене, критерії виділення видів інструкції цінні для визначення завдань перекладу. Перекладачеві необхідно звертати увагу не лише на мовне оформлення тексту, а й на особливості адресата інструкції, призначення тексту, його статус. Від виду тексту, що інструктує, залежить свобода в організації тексту.

УДК 629.12.037.5.

ЗАХИСТ СТОПІВ НА МІДНІЙ ОСНОВІ В МОРСЬКІЙ ВОДІ

Богдан СМАЖИЛО

В морських умовах реалізуються всі відомі типи корозії. Для мідних сплавів характерна струменева морська корозія при перевищенні допустимих швидкостей руху води, а також вибіркова корозія латуней (обезцинкування) і алюмінієвих бронз.

Найбільше використання знайшли латуні, що містять до 38 % Zn (прості латуні). Маючи дуже високу пластичність, ці латуні легко обробляються тиском і в холодному і гарячому стані.

Прості латуні в морській воді обезцинковуються, що призводить до виборчої корозії, при якій цинк розчиняється, а мідь виділяється на поверхні в вигляді рихлих утворень.

При обезцинкуванні латуні спочатку розчиняється поверхневий шар, потім осідає губчата плівка міді на її поверхні, яка визиває утворення гальванічної пари з латунню і швидку корозію.

Для поліпшення деяких технологічних, механічних властивостей і корозійної стійкості латуні в неї добавляють алюміній, нікель, марганець, кремній і інші елементи. Такі латуні називаються спеціальними.

Захист від морської корозії включає правильний вибір конструкційних матеріалів, захисних покриттів і консерваційних засобів; раціональне конструювання з використанням комплексних методів захисту від корозії, що включає нанесення стійких лакофарбових покриттів разом з електрохімічним захистом протекторами або зовнішнім струмом.

УДК 005.32

АДАПТАЦІЯ СТУДЕНТІВ ДО НАВЧАННЯ В УМОВАХ ВІЙНИ

Ірина СОЛОВЙОВА

Численні зміни у суспільстві зумовлюють перебудову ментальності, зміну цінностей та смислів, а також появу нових можливостей та потреб особистості, одною з яких є соціальна адаптація. Зараз виникає гостра необхідність визначення категорії соціальної адаптації сучасного студента в умовах війни.

Питання психологічної адаптації студентів розглядається в роботах багатьох науковців: Павелківа Р. В. [4], Галецької І. [2], Абабкова В. [1], Лактіонова А. [3] та ін. Адаптація – це результат і процес взаємодії індивіда і навколишнього середовища, який приводить до оптимального його пристосування до життя і діяльності. Адаптація компенсує недостатність звичної поведінки в нових умовах. Через неї забезпечується можливість прискорення ефективного функціонування особистості в незвичайних обставинах. Якщо адаптація не настає, виникають додаткові труднощі в спілкуванні, в опануванні предмета діяльності.

Навчання у закладах вищої освіти відноситься до навчально-пізнавальної сфери, тому адаптацією студентів є:

1.Адаптація формальна, яка стосується інформаційної обізнаності з новими реаліями студентського життя, пристосування до умов нового навчального закладу, до структури вищої школи взагалі, до тих вимог, які ставляться перед студентами, усвідомлення своїх прав і обов’язків.

2.Адаптація соціально-психологічна як процес внутрішньої інтеграції студентів зі студентським оточенням загалом; пристосування до нового соціального оточення (викладачі, однокурсники, сусіди в гуртожитку, соціальна структура великого міста тощо); перебудова наявних соціальних навичок і звичок; різкий перехід до самостійного життя.

Адаптація студентів до навчання в умовах війни відрізняється низкою психологічних особливостей.

Дистанційне навчання, незважаючи на його необхідність в умовах війни, стає основною перешкодою психологічної адаптації студентів. Пов’язана з ним ізоляція негативно впливає на психічне здоров'я студентів. У численних дослідженнях, які проводилися під час пандемії коронавірусу, автори вказують на високий ризик розвитку тривожних, депресивних станів, пов’язаних з дистанційним навчанням. Mirna Fawaz та ін. визначили, що раптовий перехід до дистанційних методів навчання викликав симптоми тривоги та депресії у значної частини студентів, що пов'язано з високим навантаженням, стресом та проблемами адаптації [5].

Однак, ситуацію ускладнює не тільки ізоляція. Психоемоційний стан студентів погіршують переживання, пов'язані з війною, адаптуватися до навчання дуже складно. Адже через обстріли та ракетні удари, коли існує небезпека та загроза отримання фізичних травм, через постійне хвилювання, тривогу за себе та своїх рідних з’являються психологічні проблеми, які ускладнюють усі процеси життєдіяльності взагалі та адаптацію до навчання в цілому. Безумовно, пізнавальні процеси заблоковані негативними емоціями, що призводить до зниження продуктивності діяльності та виникненню труднощів у навчанні.

Слід підкреслити, що під час війни в молоді відбувається кардинальна зміна пріоритетів - навчання відходить на другий план: втрата мотивації до високої результативності навчальної діяльності зумовлена нестабільною ситуацією в Країні, і це зрозуміло.

Отже, для вирішення цього питання, потрібно проводити постійну роботу та бесіди зі студентами, з метою підвищення їх мотивації до навчання. Саме в цьому розкривається виховний аспект освіти у сучасній вищій школі України. Під час таких бесід потрібно акцентувати увагу на необхідності здобуття тієї чи іншої професії, пояснювати, що від цього залежатиме їх подальший розвиток, їх становлення, як висококваліфікованої особистості.

Необхідно в даному контексті розглядати нові можливості, що надаються наукою і сучасними технологіями, з морально-філософської точки зору, а також акцентувати увагу на морально-етичних складових сучасності.

Література:

1. Абабков В., Пере М. Адаптація до стресу. Основи теорії, діагностики, терапії. – СПб.: Речь, 2004. – 166 с.

2. Галецька І. Самоефективність у структурі соціально-психологічної адаптації // Вісник Львівського університету. Сер. "Філософські науки". 2003. Вип. 5. – С. 433–442.

3. Лактионов А. Н. Координаты индивидуального опыта. – Харьков: Бизнес Информ, 1998. – 492 с.

4.Павелків Р. В. Загальна психологія. Київ: Кондор, 2009. 181 с.

5.Fawaz M. E‐learning: Depression, anxiety, and stress symptomatology among Lebanese university students during COVID‐19 quarantine. Nursing Forum, 2021. Vol. 56. No 1. P. 52-57.

УДК 621.515

ІНФОРМАТИВНІСТЬ ДІАГНОСТИЧНИХ ПАРАМЕТРІВ НА ПУСКОВИХ РЕЖИМАХ ТУРБОАГРЕГАТІВ

Сергій СОЛОМАТІН, Олександр СТОРЧАК

Аналіз пускового режиму з проміжною зупинкою

Інформативність діагностичних параметрів особливо важлива в окремих експлуатаційних епізодах, таких як пуск, режим, перехідні режими, зупинки або виводи з дії. У роботі приділено увагу інформативності діагностичних параметрів на пускових режимах. Схема ступінчатого пуску [1] показано на рисунку 1.

Рис. 1 – Схема пуску турбоагрегату

І – Прогрів на обертах валообертного пристрою

Іа – Зупинка 25 хв після прогріву

ІІ – Страгівання турбіни

ІІІ – Прохід зони критичних обертів до проміжного значення х послідуючим прогрівом на частоті 9000 об/хв.

ІV – Прогрів до робочої частоти обертання

Діагностичні параметри запуску турбіни розглядаються на певних ділянках. Це дає найбільш повну картину поведінки механізму в період прогріву та виходу на робочий режим з метою запобігти ймовірним ушкодженням вузлів і деталей. Зношування та пошкодження можуть виникнути в результаті неоднорідності процесу прогрівання турбіни, неточності або помилок при складанні, налагодженні, підготовці агрегату перед пуском.

Перший етап

Ділянка 1. Обертання валообертним пристроєм (ВП) під час підготовки до пуску турбіни. Прогрів турбіни за рахунок пари, що подається в кінцеві ущільнення

Параметр "Direct" - 2A - подвійна амплітуда вібрації ротора щодо корпусу підшипника, вібропереміщення, мкм.

Оцінюються показання датчиків вібрації "Direct". В даному випадку це не вібрація ротора, а переміщення у підшипниках у поперечному напрямку осі розточування підшипника. За даними показаннями побічно можна будувати висновки про наявність дефектів поверхні цапфи ротора (задири, овальність, місцева намагніченість та інші), які призводять до похибкам вимірювання вібрації (renout). Цю похибку можна оцінити і робити виправлення на показання рівня вібрації при подальших вимірах.

Ділянка 1а. Валообертний пристрій вимкнено. Ротор турбіни не обертається. Прогрів ротора та корпусу продовжується подачею пари на ущільнення.

Параметр "тепловий прогин ротора δ, мм".

В даному випадку в цей період продовжується нагрівання турбіни без обертання ВП. Тривалість такого стану на ділянці 1а регламентується інструкцією з запуску турбіни. При тривалому бездіяльності ротора відбувається нерівномірне прогрівання поперечного перерізу, що призводить до утворення прогину ротора опуклістю вгору, який називається «тепловий прогин».

На турбінах цеху виробництва аміаку (ЦВрА) тепловий прогин не вимірюється. У діагностичній системі (розробка ОІІМФ) [2] величина теплового прогину вимірюється побічно за виміряною величиною прогину в консольній частині ротора і систематично контролюється перед пуском.

При пуску турбіни зі значним тепловим прогином ротора можливі великі зношування гребінців ущільнень, а також висока вібрація.

Приклад прискореного пуску компресора 102J з гарячого стану після 25 хвилинної зупинки. Вібрація турбіни на підшипнику 1 через тепловий прогин ротора показаний на рисунку 2. Рисунок 3 - пуск компресора 101J без попереднього обертання ВП.

Рис. 2 – Прискорений пуск компресора 102J із гарячого стану після 25-ти хвилинної зупинки. Вібрація турбіни на підшипнику 1 через тепловий прогин ротора досягає 74 мкм:

1, 2 – вібрація ротора турбіни у підшипниках 1, 2;

n – частота обертання ротора;

с – параметр «зсув ротора», що характеризує положення упорного гребеня ротора в упорному підшипнику

Рис. 3 - Пуск компресора 101J без попереднього обертання ВП. Вібрація турбіни на підшипнику 1 через тепловий прогин ротора досягає 59 мкм:

1, 2 – вібрація ротора у підшипниках 1, 2;

n – частота обертання ротора;

с – «зсув ротора» - параметр, що характеризує положення завзятого гребеня ротора в упорному підшипнику

Ділянка 2. Страгування турбіни та доведення частоти обертання ротора до значення n від 1500 до 2000 об/хв.

При цій частоті обертання відбувається прогрівання корпусу турбіни та ротора. Покази датчиків вібрації Direct фіксують реальну вібрацію ротора.

При виході на вказану частоту обертання ротор виплив на масляній плівці і можна бачити на моніторі величину і характер випливання, тобто. напрям зміщення ротора в ліву чи праву сторону, орієнтуючись від вертикальної осі розточування підшипника. Ці показання ще незначні, тому що при подальшому збільшенні частоти обертання чітко виявлятимуться характерні параметри орбіти переміщення ротора в підшипнику і середнього положення осі ротора в підшипнику.

Параметри:

- «Величина спливання ротора на олійній плівці», мкм;

- «Direct» – показання датчиків вібрації у двох взаємно-перпендикулярних напрямках.

Ознаки:

- Форма орбіти;

- Зміщення по горизонталі осі ротора щодо центру розточування підшипника (вліво або вправо при погляді у напрямку потоку пари в проточній частині).

Додатково експлуатаційні параметри:

- «Тиск пара перед турбіною при страгуванні», МПа

- "Температура фланця корпусу турбіни в районі проточної частини корпусу високого тиску", t2.

Зазвичай тиск пари при страгуванні турбіни 103JT становить Рстр від 20 до 25 кг/см2.

При тиску пари вище зазначеного значення тиску можна з упевненістю припускати наявність теплового прогину ротора. Так як при підвищеному прогинанні ротора можливе заклинювання його в ущільненнях. Страгування ротора при цьому можливе при підвищенні тиску.Можливе зношування ущільнень і підвищена вібрація. Після набору обертів, у часі вона знижуватиметься, оскільки ротор при обертанні швидко прогрівається і вісь ротора вирівнюється.

Загальний тепловий стан корпусу турбіни можна оцінити за параметром «температура фланця корпусу турбіни» і збільшення осьової довжини корпусу зі зміщення опори турбіни в район опорно-упорного підшипника. Наприклад, візуально контролювати зміну зазору між корпусом і кріпленням болта

Тривалість періоду ділянки 2 регламентується інструкцією з запуску турбіни. На практиці загальний тепловий стан корпусу турбіни 103JT контролюється також за температурою пари, що відпрацювала (параметр tп.відпр.). Зазвичай, цей параметр, кажуть «гріється хвіст».

Витримка при низькій частоті обертання використовується для ретельного прослуховування машини, спостереження за формою вібрації і, при необхідності, для гармонійного аналізу з метою перевірки відсутності будь-яких зачеплень ротором частини статора.

Ділянка 3. Швидкий прохід зони першої критичної частоти обертання n'кр і далі витримка при частоті обертання приблизно 9000 об/хв.

Параметр "Перша критична частота обертання n'кр"

На цій ділянці турбіна швидко збільшує частоту обертання приблизно до 9000 об/хв. Темп підйому частоти обертання задається програмою пуску та регулятор частоти Voith її виконує.

Критичні частоти обертання вищого порядку у системі System-1 не визначаються [3].

Параметр «Відносна фаза коливань»

На цій ділянці пуску виконують зняття швидкісної вібраційної характеристики (тобто суміщених двох характеристик частотно-амплітудної та частотно-фазової характеристик) для кожного підшипника у двох напрямках встановлення датчиків. Дані характеристики дозволяють отримати частотні характеристики коливань всіх корпусів турбокомпресора з виявленням їх резонансів, а також оцінити рівень неврівноваженості роторів.

Основними вібраційними параметрами під час зняття частотних характеристик є розмах вібропереміщення (2А, Direct), частота та відносна фаза основної (першої) гармоніки коливань цапф ротора.

Виконують зняття швидкісної вібраційної характеристики (тобто суміщених двох характеристик частотно-амплітудної та частотно-фазової характеристик) для кожного підшипника у двох напрямках встановлення датчиків. Дані характеристики дозволяють отримати частотні характеристики коливань всіх корпусів турбокомпресора з виявленням їх резонансів, а також оцінити рівень неврівноваженості ротора. Основними вібраційними параметрами під час зняття частотних характеристик є розмах вібропереміщень (2А, Direct), частота та відносна фаза основної (першої) гармоніки коливань цапф ротора.

Зазначені характеристики оформляються як графіків, де показані залежності розмаху вібропереміщення першої гармоніки та її відносної фази від частоти обертання. Результатом аналізу даних параметрів є значення критичної частоти обертання ротора, ознакою якої є частота, коли він вібрація Direct, 2А має найбільші значення у вузькому діапазоні частоти обертання ротора. Додатковим ознакою критичної частоти є зміна відносної фази коливань ротора теоретично 180 градусів. Однак у реальних машинах зміна фази коливань значно менша, ніж 180 градусів.

Перша критична частота n'кр є важливою характеристикою структурного стану машини, що розглядається як система ротор-корпус-опори, включаючи трубну обв'язку. Частота власних коливань цієї системи дорівнює першій критичній частоті n'кр. Друга критична частота цієї коливальної системи, як правило, знаходиться вище робочої частоти обертання ротора і тому не фіксується.

При експлуатації машини відбуваються деградаційні процеси, призводячи до ослаблення кріплень, тріщин, збільшення зазорів, дисбалансу мас, що обертаються, та інші дефекти. Це призводить до зміни (зменшення) жорсткості коливальної системи, зниження частоти власних коливань і, як наслідок, зміщення резонансу системи ротор-корпус-опори, тобто зміни значень n'кр в область нижчих частот обертання ротора.

3 Другий етап

Другий етап – пуск турбіни, робота на мінімальній частоті обертання, вихід робочу частоту обертання (всього до 2 годин). На цьому етапі найбільш швидко прогріваються стільці турбіни підшипників і особливо стілець опорного підшипника 4 турбіни. У цьому опори КНД, КСД і КВД лише починають прогріватися. По відносним значенням зсувів можна будувати висновки про переміщенні опор турбіни. Так, опора турбіни 4 зміщується вгору, проходячи пік найбільшого зсуву, який склав при трьох пусках по вертикалі 1,77 мм; 0,6 мм та 0,8 мм. Таке зміщення турбіни щодо КСД, хоч і короткочасно, призводить до значного розцентрування роторів. А це, у свою чергу, до додаткового навантаження на підшипник 4 турбіни та розвантаження підшипника 5 КСД.

Ділянка 4. Плавний вихід на робочу частоту обертання

На цьому етапі починається поступова стабілізація теплового стану всіх складових частин турбокомпресора, що також відбивається на значення діагностичних параметрів.

Зазвичай у цьому діапазоні частоти обертання (від 9000 об/хв до 10800 об/хв) вібраційний стан компресорів 103J відповідає категорії "добре". Однак при певних значеннях структурних параметрів 3х сегментних підшипників фірми «ТРВЗ» у КНД компресора 103J у спектрі можуть виникати піки вібрації, що характеризують поріг збудливості вібрації масляної. Такі піки мають частоту приблизно (від 0,42 до 0,48) fr.

Масляна вібрація характеризується тим, що після порогу збудження частота цієї вібрації зберігається практично незмінною зі збільшенням частоти обертання ротора [4], тобто після першої роторної гармоніки fr. Загалом структурний стан машини стабілізується та визначається такими параметрами:

- «Восьовий зсув ротора»;

- «Величина випливання ротора на масляній плівці по вертикалі»;

- "Зміщення осі ротора по горизонталі";

- «Характер орбіти та форма траєкторії осі ротора в розточці підшипника».

За цими параметрами можна судити про стійку роботу ротора в підшипнику, про можливість торкання нерухомих частин статора. Тобто зазначеними параметрами можна візуалізувати характер взаємного розташування ротора щодо корпусу (структурний стан).

При цьому вібраційний стан характеризується параметрами вібрації ротора щодо корпусу:

- Спектр вібрації;

- рівень загальної вібрації та всіх гармонік спектру;

- відносна фаза коливань;

- Частота коливань.

Литература:

1. Соломатин С.Я., Сторчак О.О. Определение резонансных колебаний объекта діагностирования. ОНМУ, Одесса,2017

Рисович А.И. Тепловое состояние судовых турбин на переходных режимах. Учебное пособие. М. ЦРИА «Морфлот», 1981, 36 с.

3. Соломатин С.Я., Краевский В.Н., Черкащенко А.С. Эксплуатационный контроль технического состояния турбокомпрессоров с помощью диагностической системы System-1// Компрессорная техника и пневматика. 2007. №3.

4. Соломатин С.Я., Федчун А.Ю., Краевский В.Н., Черкащенко А.С. Влияние параметров структурного и функционального состояния на вибрацию центробежного компрессора// Технические газы. — Т. 16. — № 4. —2016. — С.55–65.

Відомості про авторів

Соломатін Сергій Якович – к.т.н., професор кафедри «Суднові енергетичні установки и технічна експлуатація (СЕУ та ТЕ)» ОНМУ.

Соломатін С.Я. Е-mail: sergeysolomatin1939@gmail.com

Сторчак Олександр Олександрович – старший викладач кафедри «Суднові енергетичні установки и технічна експлуатація (СЕУ та ТЕ)» ОНМУ.

Сторчак О.О. Е-mail: starsat1080@gmail.com

Гурвіц Олександр Михайлович – викладач судномеханічного відділення, Відокремлений структурний підрозділ Фаховий коледж морського транспорту національного університету «Одеська морська академія».

Гурвиц O.M. Е-mail: agurvic862@gmail.com

Людницький Костянтин Володимирович - к.т.н., викладач спеціальних дисциплін, голова циклової комісії «Експлуатація суднових енергетичних установок», Відокремлений структурний підрозділів Професійний коледж морського транспорту НУ «ОМА».

Людницький К.В. Е-mail: liudnytsky@icloud.com

Information about authors

Solomatin Sergiy – PhD, Professor of “Marine Power Plants and Technical Operation” Department, Odessa National Maritime University.

Storchak Oleksandr – Graduate Student of “Marine Power Plants and Technical Operation” Department, Odessa National Maritime University.

Gurvits Oleksandr - teacher teacher of special disciplines of the ship-mechanical department, Separate structural unit Professional college of maritime transport National University “Odessa Maritime Academy.

Liudnytskyi Kostiantyn - candidate of technical sciences, teacher of special disciplines, chairman of the cycle commission “Operation of ship power plants”, Separate structural unit Professional college of maritime transport
National University “Odessa Maritime Academy.

УДК 30342 (075.8)

ОРГАНІЗАЦІЯ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНИХ ДОСЛІДЖЕНЬ

Олег СТАЛЬНІЧЕНКО

Найбільш важливою складовою частиною наукового дослідження є експеримент - метод емпіричного дослідження, що базується на активному та цілеспрямованому втручанні суб’єкта у процес наукового пізнання явищ та предметів реальної дійсності шляхом створення умов, що контролюються та управляються, які дозволяють встановлювати визначені якості та закономірні зв’язки в об’єкті, що досліджується, та багатократно їх відтворювати.

Експеримент широко застосовують не лише в природничих науках, а й у соціальній практиці, де він відіграє значну роль у пізнанні та управлінні суспільними процесами.

При проведенні експерименту потрібно дотримуватися таких загальних вимог:

об’єкт дослідження повинен допускати можливість опису системи змінних, що визначають його функціонування;

потрібно мати можливість проведення якісних та кількісних вимірів факторів, які впливають на об’єкт дослідження, зміну його стану або поведінки під час експерименту;

опис об’єкта експериментального дослідження потрібно проводити в системі його складових;

потрібне обов’язкове визначення та опис умов існування об’єкта дослідження (галузь, тип виробництва, умови праці тощо);

потрібно мати чітко сформульовану експериментальну гіпотезу про наявність причинно-наслідкових зв’язків;

необхідне предметне визначення понять сформульованої гіпотези експерименту;

потрібне обґрунтоване виділення незалежної та залежної змінних;

потрібний обов’язковий опис специфічних умов діяльності об’єкта дослідження (місце, час, соціально-економічна ситуація тощо).

УДК 338.48

Небезпечні ситуації та виходи з них у пішохідному туризмі

Діана Старовойтова, Марина БАЛДЖИ

Перебуваючи в незнайомому середовищі, яке відрізняється від місця постійного проживання, активно відпочиваючи, турист постійно знаходиться під впливом ризикових обставин. Він не знає досконало звичаїв, мови, традицій, побуту, не має імунітету від хвороб, поширених у даній місцевості, не пристосований до проживання та інтенсивних навантажень у гірських районах, в пустелі або на воді. Серед інших виділяються головні фактори небезпечності: травмонебезпека, небезпечна дія навколишнього середовища, в тому числі виробничі джерела ‒ шум, вібрація, пожежонебезпека, хімічні, радіоактивні, біологічні, психофізичні, природні, особиста безпека в умовах криміногенного стану, а також специфічні фактори ризику, притаманні особливим видам туризму.

Згідно із Законом України «Про туризм» із метою забезпечення безпеки туристів суб'єкти туристичної діяльності зобов'язані здійснювати:

підготовку безпечних умов для перебування туристів, облаштування трас походів, прогулянок, екскурсій, місць проведення змагань, забезпечення туристів справним спорядженням та інвентарем;

навчання туристів засобам профілактики і захисту від травм та нещасних випадків, інструктаж із надання першої медичної допомоги, а також інформування про джерела небезпеки, які можуть бути зумовлені характером маршруту та поведінкою самих туристів;

контроль за підготовкою туристів до подорожей, походів, змагань, інших туристичних заходів;

надання оперативної допомоги туристам, що зазнають лиха, транспортування потерпілих;

Значний вплив на життя і здоров'я туриста має навколишнє середовище. Основними факторами впливу навколишнього середовища є висока або низька температура повітря, вологість і рухомість повітряних мас, опади, перепади тиску, недостатність кисню та ін. При проектуванні туру необхідно брати до уваги вибір сприятливої пори року, вечірнього чи денного часу, раціонально обрати трасу туристичного маршруту, врахувати погодні умови, забезпечення відповідної екіпіровки, засобів індивідуального захисту, повне і своєчасне інформування туристів про можливу небезпеку та ін. [1].

Основні правила поведінки туриста в критичних ситуаціях. Незважаючи на саму ретельну підготовку до туристського походу і високу ймовірність сприятливого прогнозу для збереження здоров'я туристів, всі учасники походу повинні вміти добре орієнтуватися в екстремальних умовах. Якщо виникає стихійне лихо (обвал, землетрус, повінь, ураган і т. д.), один або декілька учасників походу можуть бути відрізані від групи, втратити з нею зв'язок. У цих умовах для збереження життя і здоров'я туристу необхідно прийняти правильне рішення про свої подальші дії.

А рішень може бути тільки два: або залишатися в тому районі, де було втрачено зв'язок з групою, або піти з цього місця і самостійно виходити до туристської базі, до найближчого населеного пункту.

1. Рішення залишатися на місці приймається в тому випадку, якщо:

а) на базі відомо, де ви знаходитеся;

б) пересування неможливе за станом здоров'я,

в) місцевість вам незнайома, маршрут вам невідомий;

г) місце вашого перебування може бути виявлено і можна використовувати засоби сигналізації;

Якщо ви прийняли рішення залишитися на місці, вам слід зробити наступні дії:

а) встановити спостереження (за наявності в групі двох і більше осіб спостереження ведуться позмінно, протягом доби) за повітрям і місцевістю, для того щоб виявити рятувальні групи;

б) за допомогою різних засобів подати сигнали про своє перебування: запалити багаття з застосуванням засобів, що підсилюють дим (в багаття кидають свіжу траву, гілки з листям, мох); змінити навколишню місцевість за допомогою вирубки кущів та іншої рослинності у вигляді кіл, квадратів; використовувати різні засоби, що відображають сонячні промені.

в) спорудити укриття;

г) вжити заходів щодо надання першої допомоги людям, що отримали травму;

д) організувати пошук води і їжі з місцевих джерел.

2. Рішення йти приймається в тому випадку, якщо:

а) відоме місцезнаходження бази і шлях повернення до неї;

б) з базою і групою втрачено зв'язок, відновити її не можливо;

в) немає впевненості в тому, що ваше місцеперебування може бути виявлено;

В екстремальних умовах рекомендується:

1. Економити сили, не доводити себе до знемоги перед сном.

2. Припинити рух, якщо погіршилася видимість.

3. Не перебувати у мокрому одязі. Не сушити одяг на собі [2].

Отже, знання і виконання правил поведінки туриста в критичних ситуаціях, незважаючи на досвід і ретельну підготовку до туристського походу, призводить до забезпечення безпеки у пішохідному туризмі.

Список літератури

1. Горбенко М. Організація та підготовка до складних туристичних походів з позиції системного підходу // Молода спортивна наука України, 2010, Т.4. С.43-48.

2. Тимошенко Л.О., Лабарткава К.В. Спортивний туризм: навч. посіб. для студ. вищ. навч. закл. фіз. виховання і спорту. Л.: ЛДУФК, 2012. Ч. 1. 148 с.

УДК 342.7(477)

ЗАСТОСУВАННЯ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ КОНВЕНЦІЇ ПРО ЗАХИСТ ПРАВ ЛЮДИНИ ТА ОСНОВНИХ СВОБОД У СУЧАСНОМУ УКРАЇНСЬКОМУ ЗАКОНОДАВСТВІ

Василь СТОВПЕЦЬ

Після ратифікації 17 липня 1997 року Верховною Радою України Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (далі — Конвенція) розпочався новий етап у розвитку українського законодавства у сфері юридичного захисту прав людини та основних свобод. Сьогодні нашій державі, що минулого року отримала статус країни-кандидата на вступ до Європейського Союзу, потрібно вирішити низку нагальних проблем, пов’язаних з реформуванням нашої правової системи. Однак серед вітчизняних юристів, як і чверть століття тому, існує деяка невідповідність праворозуміння, що сформувалося у них під впливом ще радянських стереотипів, які не відповідають вимогам та реаліям сьогодення щодо перенесення європейських правничих цінностей на український ґрунт. Як зазначав у свій час відомий юрист-державознавець С. Головатий, ратифікація Україною Європейської конвенції з прав людини створила таку правову ситуацію в системі захисту прав людини в Україні, коли «…перед правниками постає вимога, з одного боку, не відступати від положень Європейської конвенції з прав людини, а з іншого — опиратися у своїх рішеннях на практику Суду щодо розгляду справ про порушення цих прав» [1]. Це спричинило кілька проблем, що не отримали повного теоретичного та практичного вирішення й досі. Зокрема, до кінця не вирішені питання про пряму дію тих конституційних норм, які закріплюють і гарантують конституційні права та свободи людини і громадянина (про що йдеться у статті 8 Конституції України), а також не розроблені юридичні методи для визначення змісту цих норм та для забезпечення верховенства конституційних прав над державою, заперечення необхідності офіційного визнання судового прецеденту як засобу визначення змісту конституційних прав і свобод і природно-правового характеру основних прав людини; відсутність ґрунтовних наукових досліджень щодо обов`язковості врахування практики Європейського суду з прав людини українськими судами. Гальмування у доктринальному і практичному вирішенні цих проблем призводить до того, що основні права людини, які закріплені у Конвенції та Конституції України, здебільшого залишаються суто декларативними і використовуються як гасла для чергової політичної кампанії замість проведення реальних реформ. Можливо, причиною цьому є наукова теорія, залишена нам у спадщину з радянських часів, яка розглядає юридичну природу основних прав людини виключно з позитивістських позицій, що грунтуються на трьох відомих постулатах засновників цієї теорії Д. Остіна та Дж. Бентама, а саме: відокремленя права від моралі; право завжди є вираженням або втіленням людської волі — наказом суверена, під яким розуміється особа чи державний орган, якому належить вища політична влада в суспільстві (король або народ, представлений парламентом); кожна чинна правова норма має бути промульгована «сувереном правової системи» [2]. В Україні, наприклад, із таких норм складається Конституція України та чинне законодавство, під яким розуміються «закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тому судове рішення, в якому дано офіційне тлумачення або сформульовано новий правовий принцип чи судовий прецедент, не є формою права, а є обов'язковим тільки для сторін у справі. Можливо, саме тому «вузьконормативний підхід до визначення права, заснований на уявленні, що право — це норми поведінки, викладені у законах та інших нормативних актах, встановлені і забезпечувані примусовою силою державної влади, ще й досі знаходять своїх прихильників» [3]. Між тим у розвинутих демократіях до категорії так званих важких належать справи, в яких розглядаються випадки конфлікту основних прав між собою, нечіткості правових текстів або коли окремі положення нормативно-правового акта неможливо застосувати без порушення панівної у суспільстві концепції справедливості. Тому традиційне позитивістське бачення правосуддя як застосування факту до формалізованої норми, прийнятої авторитетним суб'єктом політичної влади, зазнає суттєвого коригування, коли йдеться про визнання судового прецеденту як джерела права. Цій меті максимально відповідає створене Європейським судом з прав людини прецедентне право, яке надає правам людини необхідної конкретизації, визначає їхню юридичну природу, універсалізує їх розуміння і надає чіткості та ясності тлумачення тексту Конвенції. Це стало можливим і завдяки широкому застосуванню практичних підходів щодо прийняття судових рішень, запозиченому в країнах загального права (common law). Ототожнення загального права з розумністю відображає набутки теорії природного права, згідно з якою джерелом природної справедливості є переконання людей, що керуються правом, про взаємозалежний розвиток стану речей та подій як виразник певних цінностей народу, або, сучасним терміном, — це є «публічна концепція справедливості» [4]. Саме ці підходи забезпечили беспосередню дію норм Конвенції шляхом суддівського формулювання певних юридичних конструкцій — силогізмів, відповідно до яких вирішуються справи і які наповнюють права людини новим морально-етичним та гуманітарним змістом. Україна, ратифікувавши Конвенцію, започаткувала процес зміни панівної тоді в державі позитивістської парадигми права, що спричинило виникнення у правовій теорії та правозастосуванні необхідного для подальшого розвитку плюралізму. Проте сьогодні при застосуванні міжнародного права, зокрема норм Конвенції в Україні, на нашу думку, слід остаточно визначити його співвідношення з Конституцією України та внутрішнім законодавством. Особливо це стосується діяльності Конституційного Суду України щодо прийняття рішень про відповідність певних правових актів Конституції України, щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України, якщо в конституційному провадженні розглядаються питання про права та свободи людини і громадянина, аналогічні тим, що закріплені в Конвенції 1950 року та Хартії основних прав ЄС 2000 року. Прийняття в 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стало, вочевидь, свідченням серйозності намірів України поступово привести своє законодавство у відповідність зі стандартами ЄС. З огляду розглянутої проблематики, можна зробити такі загальні висновки: 1. Конвенція є важливим і надзвичайно впливовим чинником залучення у правову систему України європейських правових цінностей, які стосуються захисту прав людини і мають високий гуманітарний потенціал. 2. Застосування Конвенції в Україні дасть можливість змінити унітарні позитивістські погляди на право і ввести в теорію та практику необхідний плюралізм, включаючи рецепцію природного права; застосувати нові та «динамічні» принципи і методи тлумачення норм про права людини; змінити стиль написання судових рішень; розвинути конституційну юриспруденцію основних прав людини. 3. Незважаючи на існування певного правового нігілізму в українському суспільстві з ратифікацією Конвенції та низки міжнародних договорів окреслюється новий масштаб завдань у питаннях побудови конституційної демократії в Україні, згідно з основними засадами якої всі правові акти держави мають перевірятися на предмет відповідності основним правам та свободам людини з метою обмеження свавілля державної влади. 4. Прецедентне право Європейського суду з прав людини може бути додатковим чинником для офіційного визнання судового прецеденту як джерела права у питаннях захисту прав людини, що сприятиме реформуванню судової влади в Україні та прискорить її вступ до Європейського Союзу. Список використаної літератури 1. Головатий С. Нові можливості щодо захисту прав людини в Україні // Практика Європейського суду з прав людини. Рішення. Коментарі. — 1999. — № 1. — С. 11. 2. Bentham Jeremy, Constitutional Code (1827), р. 75. 3. Заєць А. Правова держава в контексті новітнього українського досвіду. — К.: Парламентське видавництво, 2019. — С. 135. . 4. Сарреletti M. The Judicial Process in Comparative Perspective. — Oxford: Clarendon press, 1989. — Р.9. 5. Dworkin R. Introduction. The Moral Reading and the Majoritarian Premise. — Oxford, 2016. — P. 5. 6. Mahoney P. Principles of Judisial Review as Developed by the European Court of Human Rights: Their relevance in a National Contest. 7. Rawls J. Kantian Constructivism in Moral Theory: The Dewey Lectures 1980, 77 J. Phil. 515, 521 (2020).

УДК 34.096 + 339.192

Феномен патентного тролінгу в праві інтелектуальної власності та інформаційному праві

Олександр СТОВПЕЦЬ

Проблема так званого "патентного тролінгу" відома доволі давно, десь з кінця XIX століття. Окремі прецеденти, за своєю природою схожі на патентний тролінг, мали місце у США на зорі розвитку американської автоіндустрії (наприклад, у 1895 році, коли винахідник й патентний махінатор Дж. Селден намагався перекрити своїм патентним пакетом можливості виробництва систем вузлів та агрегатів для інших автовиробників). Особливого поширення практика патентного тролінгу набула із початком "інформаційної ери" й досягла свого піку в 1990-х, внаслідок глобалізації бізнесу та всесвітньої інформатизації. Закономірно, що в наш час абсолютна більшість позовів, які містять ознаки патентного тролінгу, пред'являється у ІТ-сфері та виробництві технологічної продукції.

У міжнародному праві та бізнесі під "патентним тролінгом" (англ. patent trolling) розуміється сумнівна з позицій доброчесності юридична практика, коли певні особи або компанії реєструють права промислової власності на якийсь продукт, послугу або навіть псевдо-технологію (тобто виходячи далеко за межі фактичної цінності патенту або його внеску в рівень техніки), із метою т.зв. "патентного накопичення", і потім намагаються звинувачувати виробників реальних продуктів та послуг у недотриманні патентних прав. Зокрема, патентний тролінг передбачає висування проти обвинувачуваних численних позовів, із застосуванням жорсткої юридичної тактики, включаючи: безпідставні судові процеси (frivolous litigation), надокучливі судові процеси (vexatious litigation), стратегічні позови (strategic lawsuits against public participation, в основу яких покладено т.зв. Chilling effect – гальмування або перешкоджання законному здійсненню юридичних прав через загрозу юридичної санкції, коли правовласника змушують вагатися щодо реалізації законного права через страх перед можливими подальшими юридичними наслідками, наприклад, перед загрозою судового позову). Іншими словами, під патентним тролінгом здебільшого розуміють недобросовісну (за своєю суттю) юридичну практику, коли ініціюються численні патентні суперечки без належних фактичних підстав, а їхні ініціатори пред'являють необґрунтовані претензії до тих, хто нібито порушує їх права інтелектуальної власності. Тож відповідачі вимушені вступати в ці правові суперечки й витрачати значні ресурси (часові, людські, фінансові) на спростування таких необґрунтованих претензій.

Ініціаторів подібної недобросовісної юридичної практики відповідно називають "патентними тролями" (англ. patent troll). Вони по суті є рантьє від інтелектуальної власності, котрі полюють за патентами на нові розробки, однак при цьому не обтяжують себе промисловим освоєнням інновацій (тобто вони нічого не виробляють за цими патентами). Це зазвичай просто приватні (фізичні) особи або ж юридичні особи, що спеціалізуються на пред'явленні патентних позовів. Тому в середовищі інтелектуально-правових відносин патентних тролів також позначають альтернативними визначеннями: "непрактикуючі особи" (англ. non-practicing entities, NPEs), патентовласники, що нічого не виробляють (англ. non-manufacturing patentee), торговці патентами (англ. patent marketers), патентні дилери (patent dealers), патентні агрегатори, патентні холдинги (patent holding company, PHC). Узагальнити всі наведені визначення можна тією спільною рисою, що такі реєструвачі патентів не ведуть самостійну виробничу діяльність за цими патентами, та перешкоджають іншим виробникам аналогічних продуктів, апелюючи до патентів, що утримуються патентними тролями.

Механізм роботи патентних тролів, особливо в юридичному просторі західних країн, заснований на тому, що патентні тяжби коштують компаніям дуже дорого, і навіть коли відповідач (жертва патентного тролінгу) виграє суди, на це витрачається дуже багато сил та коштів, тож для відповідача було б значно простіше і дешевше одразу заплатити патентному тролю, ніж приймати участь в судах. Тобто патентні тролі розраховують на те, що відповідачі, до яких адресовано позов у порушенні прав промислової власності, порахують вартість майбутніх судових процесів, послуги адвокатів, вартість численних експертиз, перспективи апеляцій тощо, і вирішать одразу укласти мирову угоду із тролем-позивачем, домовившись про виплату певної грошової "компенсації" (відступних), з метою відкликання позову та припинення судового провадження. Таким чином, патентний тролінг заснований на отриманні ренти з ліцензійних відрахувань щодо певного патенту, без ведення власником цього патенту жодної виробничої, конструкторської або дослідницької діяльності, й фактично відбувається свого роду шантаж до реальних виробників схожої продукції, з метою здирництва, вимагання грошових коштів за незвернення до суду. Тому до фізичних і юридичних осіб, які практикують такий спосіб використання накопичених патентів, застосовують також термін "патентний здирник" (англ. patent extortionist).

Наразі "патентний троль" є суперечливим терміном, що піддається численним визначенням, жодне з яких не вважається повністю задовільним з точки зору розуміння того, як до патентних тролів слід ставитися з позицій права. У характеристиці патентного тролінгу як діяльності часто фігурує одна або декілька з наступних ознак:

- деяка особа купує патент, часто у збанкрутілої фірми, а потім подає в суд на іншу компанію, стверджуючи, що один з продуктів, що виробляється відповідачем, нібито порушує придбаний патент;

- позивач (ініціатор тролінгу) вимагає захисту патентів проти ймовірних порушників, при цьому не маючи самостійного наміру виробляти запатентований продукт або надавати запатентовану послугу (і здебільшого сам позивач-патентовласник не є оригінальним винахідником, а придбав патент у третіх осіб);

- позивач всіма доступними судовими засобами забезпечує дотримання накопичених патентів, але сам не має жодної виробничої або дослідницької бази, яка б відповідала сутності цих патентів;

- деяка особа зосереджує свої зусилля виключно на придбанні патентних прав ("полює" на патенти, тому й називають таких мисливців на чужі патенти "patent shark", "patent assertion company", "patent troll") та регулярно подає позови, нібито про порушення придбаних патентних прав, проти відомих гравців якоїсь великої індустрії, зазвичай проти оригінальних виробників (тобто проти "не-копірайтерів").

Плутанина щодо використання терміну "патентний троль" очевидна в дослідженнях [1; 2] та повідомленнях ЗМІ [3]. Так, у 2014 році компанія Pricewaterhouse Coopers опублікувала дослідження масиву патентних судових спорів, у тому числі "непрактикуючих суб'єктів", включаючи окремих винахідників та неприбуткові організації, навіть такі як університети [4]. Їхня діяльність в багатьох аспектах інколи збігається із наведеними вище ознаками "патентного тролінгу", хоча далеко не завжди переслідується подібна мета.

Аналіз різних прикладів з юридичної практики дозволяє заключити, що феномен патентного тролінгу посідає проміжне місце між зловживанням правом (в даному випадку – правом інтелектуальної власності) та порушенням правил чесної конкуренції (у деяких випадках – то й взагалі наближується до шахрайства). Патентні тролі самі не використовують і не продають винаходи, захищені їхніми патентами, а натомість прагнуть заробляти гроші у вигляді ліцензійних виплат, або погрожуючи позовом, або подаючи позови. Ця практика і складає зміст зловживанням правом інтелектуальної власності. Таким чином, патентні тролі паразитують на існуючій судовій практиці, використовуючи вразливості та інертність правової системи, й до того ж збільшують кількість "патентів-пустушок", які інколи захищають псевдо-інновації та перешкоджають бізнесу доброчесних компаній.

Використані джерела:

1. Golden J.M. 'Patent Trolls' and Patent Remedies. Texas Law Review. 2007. Vol. 85 (7), pp. 2111–2161.

2. Pricewaterhouse Coopers. PwC "Patent litigation study". 2014. URL: https://www.pwc.com/us/en/forensic-services/publications/assets/2014-patent-litigation-study.pdf

3. Fung B. Patent trolls now account for 67 percent of all new patent lawsuits. The Washington Post. July 15, 2014. URL:

https://www.washingtonpost.com/news/the-switch/wp/2014/07/15/patent-trolls-now-account-for-67-percent-of-all-new-patent-lawsuits/

4. Nocera J. The Patent Troll Smokescreen. Is the University of Wisconsin-Madison a 'patent troll' ? The New York Times. October 23, 2015. URL: https://www.nytimes.com/2015/10/24/opinion/the-patent-troll-smokescreen.html

УДК 349 : 004.9

Філософсько-правове підґрунтя для дослідження Інтернету речей

Олександр СТОВПЕЦЬ

Ключовими темами сьогодення є сталий розвиток, «зелена» енергетика та інтелектуальні технології. Надії людства на реалізацію позитивних змін у світі все більше покладаються на чіпи, датчики, мікропроцесори, камери, сенсори та інші пристрої, які допомагають реалізувати технологію "інтернету речей" (англ. Internet of things, далі – IoT). Інтернет речей являє собою мережу підключених пристроїв, якими можна керувати на відстані, наприклад, через додаток у смартфоні. Впровадження технології IoT помітно прискорилося за останні декілька років, особливо після covid-пандемії.

Сьогодні у світі налічується вже понад 13 мільярдів підключених пристроїв IoT [1], тобто кількість пристроїв, інтегрованих до інтернет-мереж, вже перевищила кількість людей на Землі. Очевидно, що ця кількість пристроїв IoT й надалі збільшуватиметься, що неминуче викликає потребу у постійному вдосконаленні нормативно-правової бази, яка регулює нові правовідносини в інформаційно-залежному суспільстві.

Виникнення "інтернету речей" на принциповому рівні було передбачено Н. Теслою ще у 1926 році. В його уявленні «великим мозком» мало стати радіо, до якого зможуть підключатися різні пристрої. Дещо подібне відбулося, але не так швидко. І трапилося це доволі випадково. Дж. Ромкі – один із творців протоколу TCP/IP – спробував підключити тостер Sunbeam Deluxe Automatic Radiant Control до інтернету через мережу TCP/IP. Підключення спрацювало, і він зміг керувати тостером через просту інформаційну базу SNMP MIB. На той момент була доступна лише одна функція – це дистанційне включення та вимкнення тостеру. Так у 1990 році й з'явилася перша "інтернет-річ". Нині ми маємо значно більше опцій контролю над технікою, якою користуємося, і багато приладів тепер здатні працювати у автономному режимі. Люди, коли виходять з дому, все рідше акцентують увагу на тому, чи все вимкнено? Широке впровадження технологій IoT започаткувало появу т.зв. «розумних» будинків, й навіть цілих «розумних» міст.

Інтернет речей – це багато пристроїв із вбудованими датчиками та виконавчими механізмами, які об'єднані між собою через дротові та бездротові мережі [2]. Завдання IoT полягає в тому, щоб збирати, обробляти і доставляти дані про процеси кінцевому користувачеві. Поки дані не надійшли до людей, здійснюється M2M-взаємодія (пристрої взаємодіють між собою). Датчики збирають інформацію про умови навколишнього середовища, про стани всередині системи, щоб надалі можна було виявити певні закономірності, створити рекомендації та запобігти можливим проблемам ще до їх виникнення.

Вже зараз концепція IoT дуже поширена на побутовому рівні. Частина людей у повсякденному житті використовує "розумні" прилади (холодильники, кондиціонери, пральні та інші машини, якими можна керувати на значній відстані); впроваджується концепт "розумних" будинків (енергоавтономних, із клімат-контролем всередині); більш масовий приклад – фітнес-браслети, які в режимі реального часу вимірюють частоту серцевих скорочень та кількість пройдених кроків. Наразі більшість таких предметів можна підключити до інтернету. Так відбувається "зустріч" реального світу із цифровим. Інтернет речей в цьому сенсі утворює екосистему технічних пристроїв та програмних ресурсів, інтегрованих у інтернет-мережу, які можуть збирати, передавати та обробляти дані (з використанням камер, датчиків, мікропроцесорів, сенсорів, накопичувачів даних, тощо). Концепція "інтернету речей" щороку все глибше проникає в різні сфери: використання дронів та безпілотних транспортних засобів, віртуальних маркетплейсів, впровадження електронного урядування й адміністративних онлайн-послуг, банкінгу, поштоматів й інших сервісів доставки, індустрія пасажирських перевезень, розвиток технологій блокчейну, навіть керування роботою об'єктів енергетики (таких як атомні реактори) – всі ці області вже, в тому чи іншому ступені, запровадили принципи IoT.

Екосистема IoT не може існувати без таких компонентів, як "розумні" пристрої, спільна мережа, засоби оброблення даних і додатки. Пристрої – власне те, із чого все починається, тому що це і є "речі" в розумінні Інтернету речей. До цього рівня входять практично будь-які об'єкти, до яких можливо інтегрувати необхідні датчики, щоб потім зчитувати їхні показники. Мережа – це обов'язкова умова для взаємодії об'єктів один із одним (М2М). Після того, як пристрої отримали дані, їх необхідно спрямувати на "хмару" засобами зв'язку (сотовий і супутниковий зв'язок для далеких відстаней, Bluetooth / Wi-Fi для підключення на коротших дистанціях). Засоби обробки даних – рівень, на якому здійснюється аналіз інформації та виведення результатів, що надалі можна вже використовувати під різні цілі. Додатки – це відповідний користувацький інтерфейс, на якому замикається коло, оскільки на цьому етапі інформація потрапляє в руки до людей і відображається на їхніх персональних пристроях.

Таким чином, віртуальний світ поступово інтегрується із фізичним. З одного боку, цей технологічний феномен сприяє підвищенню ефективності та комфорту для користувачів (в усіх наведених вище прикладах), та з іншого – по мірі свого розвитку, дає все більше підстав для занепокоєння. Адже люди вже не можуть відмовитися від використання IoT у повсякденному житті, але поки що не створено належних юридичних законів й безпекових регламентів щодо використання IoT, тож усі користувачі перебувають у зоні підвищеного ризику з погляду кібербезпеки.

Так, інтегровані у IoT пристрої нерідко стають мішенями для кібер-атак. Серед найчастіших цілей злочинних діянь – крадіжка особистих даних, несанкціонований доступ до захищених ресурсів із використанням чужих персональних даних, дезінформація, маніпуляція інформацією, "шпіонаж" за користувачами, зміна режиму віддаленого управління пристроями із метою нанесення шкоди користувачам або цілим системам життєзабезпечення, тощо. Іншими словами, IoT все частіше зазнає всіляких небезпечних зловживань.

Правники з усього світу беруть до уваги таку ситуацію. Розробляються нормативно-правові акти, що зобов'язують виробників та продавців IoT-пристроїв певним чином гарантувати безпеку користувачів [3]. Очевидно, що першим завданням є необхідність сформулювати правові та етичні норми щодо функціонування простору IoT. Та неможна перекладати всю відповідальність за безпеку на користувача. Людина схильна до помилок, зокрема, неправильного користування паролями, й до інших хибних дій. Вирішенню проблем із безпекою мають сприяти самі виробники пристроїв, а їх до цього має спонукати актуальна нормативно-правова база у сфері інформаційних відносин.

Певні кроки з боку законотворців щодо вдосконалення правового регулювання кібербезпеки інтернету речей поступового робляться. Зокрема, у 2019 році у США, у Каліфорнії, був прийнятий закон про кібербезпеку щодо IoT-пристроїв (Закон Штату № SB-327). В цьому законі викладені вимоги до виробників пристроїв, здатних підключатися до інтернету. Такі пристрої повинні передбачати «розумні» безпекові функції з метою запобігання несанкціонованого доступу, знищення, зміни чи крадіжки інформації. Положення закону спрямовані на захист звичайних користувачів.

Значну увагу питанню кібербезпеки IoT-пристроїв приділяє уряд Японії. Дослідники з Національного інституту інформаційних та комунікаційних технологій Японії оголосили про перевірку ефективності безпеки 200 мільйонів ІР-адрес у країні. Метою цього масштабного дослідження було виявлення пристроїв із низьким рівнем безпеки. Японським інтернет-провайдерам і телекомунікаційним компаніям ця програма допомогла краще зрозуміти вразливості в мережах та пристроях.

У Євросоюзі закон про кібербезпеку набрав чинності влітку 2019 р. Його положення закріплюють індивідуальні схеми сертифікації для певних категорій продуктів, процесів та послуг у IoT-сфері. У сертифікатах має позначатися рівень гарантії безпеки та довіри до продукту, процесу чи послуги. Передбачається три рівні довіри, найвищий з яких відзначає успішне проходження всіх тестувань щодо кібербезпеки та повну гарантію для користувачів від виробника [3].

Це, очевидно, лише перші ініціативи, які намічають подальший напрямок законотворчості в сфері Інтернету речей. Створення більш дієвих механізмів правового регулювання IoT ще попереду.

Використані джерела:

1. Vailshery L.S. Number of IoT connected devices worldwide. November 22, 2022. URL: https://www.statista.com/statistics/1183457/iot-connected-devices-worldwide/

2. Gershenfeld N. When things start to think. New York: Henry Holt and Company, 2000. 225 p.

3. Аронович Ф. Інтернет речей: нове поле для правового регулювання. Юридична газета, 5 листопада 2019 р., № 45-46, с. 699–700.

УДК 621.873

ДОСЛІДЖЕННЯ РЕСУРСУ КАНАТНИХ БЛОКІВ

КОЗЛОВИХ КРАНІВ

Віктор СТРЕЛЬБІЦЬКИЙ, Володимир ЯРЕМЕНКО

Канатні блоки є основною складовою механізмів підйому козлового крану. Від їх надійної та безперервної роботи залежить продуктивність та працездатність портових ліній.

Відомо, що у процесі експлуатації широко розповсюдженою причиною передчасного виходу канатних блоків є зношування їх поверхонь. Причому, постійно зростаюча інтенсивність роботи кранів лише загострює зазначену проблему, оскільки значні робочі зусилля за наявності перекосів сполучених деталей призводять до скорочення довговічність роботи вузла та крана у цілому. Крім того, нерівномірний знос струмків блоку призводить до істотного зменшення терміну служби вузла (канатний блок–канат). Тому, дослідження зносу канатних блоків кранів є актуальним науково-технічним задачею.

Для досліджень було обрано 6 козлових кранів КК10, які пропрацювали у портах 7-10 років, річні продуктивність яких незначно відрізняються між собою. Обстеження механізмів кранів проводилися візуально, згідно рекомендацій ОМД 00120253.001-2005, знос поверхонь блоку вимірювали через певні проміжки часу. Для визначення ступеня зношування поверхонь використано лінійку, штангенциркуль та шаблони.

Було виявлено, що у всіх кранах блоки виходять з ладу внаслідок зношування струмка у місцях контакту з канатом.

Аналіз результатів досліджень показав, що:

1) на початковій стадії досліджень було виявлено, що знос одного блоку був критичним, на його поверхні виявлені наскрізні тріщини, що є наслідком порушення технології виготовлення блоку.

2) залежність зносу блоків від їх напрацювання наближається до лінійної;

3) зношування струмка, реборд, осей і втулок, посадочних поверхонь канатних блоків викликає заїдання підшипників блоку або косе натягнення каната;

4) інтенсивне зношування блоків можна пояснити тим, що у процесі експлуатації канат взаємодіє з поверхнею струмка і за рахунок навантаження проковзує і обертається відносно власної осі.

УДК 621.87

МЕТОДИ УПРАВЛІННЯ КРАНОВОЮ УСТАНОВКОЮ ПРИ ПЕРЕНЕСЕННІ ВАНТАЖУ НА ГНУЧКОМ ПІДВІСІ З МІНІМАЛЬНИМ ЧИСЛОМ ПЕРЕМИКАНЬ

Павло СТРЕЛЬЦОВ

Незважаючи на кризові явища в економіці спостерігається достатньо швидке зростання обсягів морських перевезень, особливо швидко ростуть перевезення навалочних вантажів (залізна руда, а також вугілля), це зростання досягає 7% за рік. Для Українського регіону є характерним зростання перевезень стандартних контейнерів (ТЕУ) – близько 8%. Зростання вантажопотоків сприяє гарантованому заповненню навіть дуже великих суден. Тому спостерігається використання ще більш великих суден. Сучасні судна стає доцільно будувати шириною 25-40 м при занурені корпусу на глибину 20-25 м. Обробка таких суден виконується перевантажувачами підйомністю близько 40 тон, традиційної конструкції. Вони складаються з порталу висотою до 40 м, з розташованою на ньому їздовою балкою довжиною до 100 м. Переніс вантажу від трюму до кінцевої точки (бункера чи платформи) здійснюється вантажним візком з прищепленим до нього захватним пристроєм (грейфером чи спредером), для приводу механізму пересування візка використовуються сучасні асинхронні двигуни з так званим частотним регулюванням, що дозволяє виконувати рух візка за потрібними законами не зважаючи на додатковий опір від вітру чи різких коливань вантажу, тощо.

Переміщення візка складається за звичай з трьох етапів. На першому етапі виконується розгін візка до заданої швидкості з одночасним гасінням коливань вантажу. На другому етапі проходить пересування візка з постійною швидкістю. На третьому рух візка та управління протікають аналогічно розгону, але зі зворотними знаками прискорення.	В результаті виконується гальмування до зупинення візка з гасінням коливань вантажу в момент закінчення руху.

При пошуках раціонального управління візком, на окремих етапах, використовують теорію оптимального управління, основним елементом якої є так званий «принцип максимуму».

Згідно принципу максимуму, етап розгону складається з декількох інтервалів, на кожному інтервалі прискорення візка залишаються постійними. При переході на новий інтервал знак прискорення змінюється на протилежний.

Для візка перевантажувача, принцип максимуму дозволяє визначити такий закон змінювання прискорення, при якому розгін виконується за три інтервали, тобто лише з трьома перемиканнями двигуна.

Але при достатньо високій номінальній швидкості візка можна згідно принципу максимуму знайти більш ефективний, оптимальний за часом закон управління, що може забезпечити деяке зростання продуктивності, але буде складатися не з трьох, а з більшої кількості інтервалів і перемикань. При цьому треба мати на увазі, що при кожному перемиканні виникають додаткові динамічні навантаження, що приводять до швидкого стомленісного зношування деталей і скорочення їх робочого часу. В такому разі витрати на технічне обслуговування можуть стати неприпустимо високими. Тому на практиці при розробці систем управління намагаються обирати, не зважаючи на деякі втрати продуктивності, такі методи, які дозволяють виконувати управління візком з найменшою кількістю перемикань і динамічних навантажень на його деталі. Це сприяє збільшенню надійності і робочого часу як окремих деталей так і машини в цілому.

УДК 811.111

ІСТОРИЧНА ДИНАМІКА РЕЦЕПЦІЇ ЛІТЕРАТУРИ ЗЛОЧИНУ

Ольга ТАСМАСИС

Література — це успішна та широка частина британського культурного сектора, що має світове визнання. Вона охоплює все від абеток і дитячих книжок до лауреатів провідних літературних премій; від авторів графічних романів і поетів-початківців до визнаних воєнних істориків.

В історії британської літератури першої половини ХХ ст. дослідники виокремлюють кілька періодів, з них два — найголовніші: Едвардианську епоху кризи (перша третина ХХ ст.) і добу оновлення 30—40-х років. Особливістю перших тридцяти років ХХ ст. в житті Великої Британії був стрімкий рух із вікторіанської епохи в сучасність. Завдяки промисловій революції Британія домінувала в світовій економіці. Для британської літератури перша третина ХХ ст. стала золотою добою, що акумулювала одночасно кризу і розквіт, ренесанс і декаданс. Важливе місце в художньому письменстві того часу належало темі Першої світової війни, названої англійцями «Великою війною».

В рамках літературознавчих студій література злочину реалізується у творах жанру детективу, що є одним із різновидів пригодницької літератури.

Детектив - це окремий материк в літературі. Це вміла і досконала гра в наукове дослідження. Гра читача і автора, де автор перебуває у вигідній позиції, тому що він у цій грі веде. Читач охоче приймає запропоновані правила і із задоволенням дає себе втягнути в неймовірний вир напруги, інтриг і цікавості.

Детектив бере початок у 1830-1840-х роках; біля витоків формування цього жанру стояли письменники Едгар Аллан По, Вільям Вілкі Коллінз, Артур Конан Дойл, Агата Краісті та ін. Але історія детективного жанру простежується з глибокої давними. Йогo елементи виявлять у Біблії (в історії Каїна та Авеля маємо злочин, докази, спробу приховати злочин, навіть знаряддя вбивства)

В міфологічній детективній формулі відправною точкою є певна ситуація і певна подія, що підштовхують розгортання детективного наративу, в більшості випадків такою подією в детективі є скоєння противоправної дії злочинцем.

Англійський соціолог Ентоні Гідденс стверджує, що злочин існує в рамках набагато ширшої категорії поведінки, яку соціологи називають девіантною, виходячи з цього, концепт злочину не має чітких меж.

Можна розглядати детективний текст як ситуацію безпосереднього спілкування автора і конкретного читача на рівні співучасті в пошуку розгадки злочину. Крім того, з огляду на те, що злочин – це антисоціальний акт, комунікативної метою детективного тексту буде оцінка самої події і героїв оповідання з точки зору загальноприйнятої моралі. Цю жанрову особливість детектива відзначає і О. Герасименко. На її думку, детектив – це завжди загадка, таємниця, яку читач услід за автором розгадує самостійно, отримуючи можливість не тільки міркувати логічно, проявляти дедуктивні здібності, але і розбиратися в психології людей. Також відмітною властивістю детектива є закладена в ньому моральна ідея, моральність, пов'язана з викриттям і покаранням злочинця.

Детектив як жанр літератури про розкриття злочинів виник і розвивався паралельно зі становленням правоохоронної системи, необхідність ефективного функціонування якої особливо гостро назріла на початку ХІХ століття: «Детектив як форма літературного твору сприймається як відкриття, яке співпало у часі із розвитком поліційних сил та становленням сучасної бюрократичної держави».

Ріст злочинності та загалом сфера людських пристрастей привертали увагу медиків, психологів та соціологів. М. Вінер відзначає, що «відбувалась зміна у поглядах психіатрів на це питання від інтелектуального дефекту до несправності в управлінні імпульсами, що позначилось виникненням нового поняття «морального божевілля».

Звісно у детективі повинен бути у центрі злочин або таємниця, який розслідується до кінця розповіді. Метою детективу є рішення загадки, йде логічний та послідовний ланцюжок розкриття злочину, хто причесний та чому він так зробив. У кожного злочинця є мотив та цей мотив також намагаються розгадати. Детективний роман не зовсім схожий на трилер, так як у трилері присутній жах та насильство, а ось детектив – це кримінальний твір, де є розслідування, де стикаються три світа: поліцейський, злочинний та звичайний.

Важливою рисою детективу, безперечно, є і те, що «його структура підпорядкована чіткій логічній схемі розслідування», як відзначає Цвєтан Тодоров.

Текст англійського детективного жанру у своїй основі відповідає каноном класичного детективу. Йому притаманний двоплановий сюжет: зовнішній сюжет, що інтерпретується таємним агентом, шпигуном або детективом, та внутрішній – злочинцем. Гостросюжетна форма проявляється завдяки силі аналітичного міркування задля розкриття скоєного злочину.

Але з плином часу акценти, роль базових елементів сюжету замінюються. Тому й мовленнєва реалізація детективного жанру суттєво змінилася порівняно з реалізацією у текстах класичного детективного жанру. На противагу англійському класичному детективу виступає «чорний», «крутий», «жорсткий» (hard-boiled or thriller) детективні жанри, де діє напруженість сюжету (акцент робиться не на розкритті злочину, а на детальному його описі з елементами насильства різного характеру). Змінюється авторська позиція, тобто невідомо, чи залишиться оповідач живим наприкінці наративу; з’являється читацька невпевненість у захисті.

Метою детективу є рішення загадки, йде логічний та послідовний ланцюжок розкриття злочину, хто причетний та чому він так зробив. У кожного злочинця є мотив та цей мотив також намагаються розгадати.

Слід також відзначити, що з розвитком людської цивілізації концепт ЗЛОЧИН стає більш складною та багатокомпонентною структурою: світ перетворюється на більш жорстокий, виникає багато нових видів злочинів та злочинних дій. Як соціальне явище злочин посідає значне місце в сучасному суспільстві і знаходить втілення як в мовній семантиці, так і комунікативній діяльності, однак, специфіка відмінностей у відображенні концепту «злочин» в повсякденній та правовій свідомості ще недостатньо вивчена.

УДК 656.615

ОСОБЛИВОСТІ ПОРТОВИХ СКЛАДІВ ДЛЯ ЗБЕРІГАННЯ ЗЕРНА

Володимир ТИХОНІН

Спосіб зберігання зерна і насіння значною мірою визначає конструктивні особливості зерносховищ – споруд призначених для зберігання зерна. Усі вони повинні забезпечувати надійне збереження зернової маси, не допускаючи кількісні втрати і зниження якості. З урахуванням цього до зерносховищ пред'являють ряд вимог технологічного, будівельного і економічного характеру. Сучасні зерносховища мають бути:

– достатній місткості, що дозволяє розміщувати на зберігання увесь урожай зернових культур в оптимальних умовах і режимах зберігання, а також перехідні залишки від урожаїв попередніх років;

– міцними, щоб витримувати тиск зернових мас, не допускаючи будь-яких деформацій стін зерносховищ;

– захищені від проникнення вологи, як від атмосферних опадів, так і від ґрунтових вод;

– захищені від шкідників хлібних запасів (відсутність у стінах і підлозі щілин, поглиблень і т. п.);

– з низькою теплопровідністю стін, зерно не повинне нагріватися від сонячних променів і піддаватися різким змінам температури. Підлога і стіни також повинні мати низьку теплопровідність і хорошу гігроскопічність. При низьких зовнішніх температурах через конденсацію водяної пари можлива поява на стінах крапельна-рідкої вологи. А стіни з високою гігроскопічністю поглинатимуть вологу, яка з'являється, і тим самим захищати зернову масу від конденсату вологи;

– забезпечені устаткуванням для максимальної механізації усіх операцій із зерном, що знижує витрати ручної праці і терміни їх проведення;

– забезпечені налагодженим ваговим господарством;

– обладнані комплексом зерноочисних машин і зерносушильного устаткування, який повністю відповідає обсягу зберігання, і бути економічно виправданим;

– пристосовані для проведення активного вентилювання зерна і газації (мати газонепроникні стіни, підлогу і стелю);

– забезпечені аспіраційними установками для уловлювання пилу, що виділяється при проведенні технологічних операцій із зерном;

– з достатньою кількістю окремих місць зберігання (засіків, відділень, силосів) для розміщення різних партій зерна;

– з хорошими під'їзними шляхами для транспортування зерна автомобільним або залізничним транспортом;

– з високою пожежобезпекою, відповідати вимогам техніки безпеки, виробничої санітарії і цивільної оборони;

– витрати на будівництво і експлуатацію мають бути невисокими;

– мати лабораторії для визначення якості зерна, а у великих зерносховищах систему дистанційного автоматизованого керування.

Велика різноманітність типів зерносховищ пов'язана з їх призначенням, цільовим використанням, місткістю, конструктивним виконанням. Деякі типи зерносховищ мають достатньо незначну долю в загальній місткості зерносховищ країни, інші застосовуються досить широко. Так, основне місце займають високомеханізовані зерносховища, – елеватори і склади (зерносклади).

Зерносклад – крите приміщення, в якому зерно зберігають на плоскій або нахиленій підлозі або в засіках.

Елеватор (від лат. elevare – піднімати) – найбільш сучасний тип зерносховищ, який забезпечує найкраще збереження зерна з високою мірою механізації усіх робіт і забезпечує високу продуктивність праці.

Зерносклади будують з горизонтальною і нахиленою підлогою. Зерно засипають на підлогу. Висота засипки залежить від стану зерна і в складах різної конструкції у стін рівна від 2,5 м до 4,5 м, по середині складів з горизонтальною полою – від 5 м до 7 м і з нахиленою полою – від 10 до 11 м.

Зерносклади можуть бути механізованими, напівмеханізованими і немеханізованими. У механізованих складах для завантаження і розвантаження зерна встановлені стаціонарні верхні (завантажувальні) і нижні (розвантажувальні) конвеєри. Напівмеханізовані склади обладнані верхнім або нижнім стаціонарними конвеєрами. Зерносклади з нахиленою полою – тільки механізовані.

Як немеханізовані зерносклади з горизонтальною підлогою можна розглядати універсальні криті склади для генеральних вантажів, пристосовані для зберігання зерна. Такі склади використовуються в портах і на окремих комплексах, які не були призначені для перевантаження зернових вантажів і перевалка їх на них є новим вантажопотоком або рідкісним випадком.

Якщо розглядати окремо елеватор, то це високомеханізоване зерносховище, представлене комплексом будівель і споруд, що укрупнено включають: споруди для прийому зерна з різних видів транспорту; робочу вежу з норіями, оперативними силосами, вагами, розподільними пристроями і зерноочисними машинами; зерносушильний цех; силосний корпус (група силосів) для зберігання зерна; споруди для відпустку (відвантаження) зерна на різні види транспорту і зернопереробні підприємства; приміщення для зберігання і сортування відходів; системи аспірації і видалення пилу.

Силосний корпус складається з трьох основних частин: нижнього (підсилосного) поверху, що включає днище і призначеного для розміщення нижніх конвеєрів, які використовуються для розвантаження силосів; силосній частині, що включає силоси або комірки для зберігання зерна; верхнього (надсилосного) поверху, в якому розташовують надсилосні конвеєри, що служать для заповнення силосів.

Силоси в поперечному перерізі можуть мати найрізноманітнішу форму: круглу, квадратну, прямокутну і многокутну (дванадцати-, восьми-, шестигранні), зіркоподібну, і складного геометричного перерізу.

Висота залізобетонного силосного корпусу визначається припустимим навантаженням на ґрунт під підошвою фундаментної плити.

Останніми роками в портах більш часто будуються елеватори з металевими силосами. Застосування металевих силосів дає багато істотних переваг, в порівнянні з монолітними залізобетонними: можливість заводського виготовлення конструкцій, меншу масу, простоту транспортування, у тому числі на великі відстані, простоту і невелику трудомісткість монтажу, можливість створення герметичних місткостей, яке особливо цінно для боротьби з шкідниками зерна шляхом газації, а також для зберігання зерна в середовищі інертного газу, що дозволяє тривалий час підтримувати хороший стан зерна. Для металевих силосів використовують сталь (зазвичай оцинковану, іноді нержавіючу), алюмінієві сплави (зазвичай для невеликих силосів).

Проте ці силоси мають і недоліки: високу теплопровідність стін і даху; конденсацію вологи на внутрішніх стінах, що викликає вимоги в облаштуванні теплоізоляції стін і даху або організацію аерації силосу; корозію металу під впливом певних хімічних речовин з маси, що зберігається; необхідність в періодичному фарбуванні; збільшені горизонтальні тиски на стінки при випуску зерна з силосу внаслідок мінімального тертя його об стінку. При спорожненні потрібне надходження достатньої кількості повітря в силос, інакше можливе стискування оболонки силосу за рахунок вакууму, що утворюється усередині нього.

Металеві силоси споруджують квадратної, прямокутної, циліндричної або многокутної форми. Більш економічними визнані силоси циліндричної форми. Розміри і місткість силосів найрізноманітніші залежно від їх призначення, компонування та місцевих умов. Перевагу частіше віддають циліндричним силосам з плоским днищем і відношенням висоти до діаметру в межах від 0,5 до 1.

По рівню відповідності вимогам, що пред'являються до зерносховищ, перше місце відводять класичним елеваторам, побудованим з високоякісного монолітного залізобетону.

Друге місце по технічному рівню займають зернові металеві силосні комплекси (ЗМСК). У них забезпечуються збереження зерна, його захист від зовнішнього середовища, вони оснащені установками для активного вентилювання і контролю температури зерна. Недоліки в порівнянні з елеваторами: менш досконала механізація розвантаження зерна з силосів з плоскими днищами, необхідність частих антикорозійних покриттів через загрози корозії стін та інших деталей, нижча довговічність. Як недолік ЗМСК відмічають також збільшення пошкодження зерна при переміщенні зернових мас за рахунок застосування виключно ланцюгових конвеєрів.

При спорудженні крупних силосів (діаметром близько 30 м) стіни з гофрованих листів іноді роблять подвійними, при цьому зовнішня стіна з горизонтальними рифлями сприймає розривні навантаження маси продукту (зерна), тоді як додаткова внутрішня стіна з вертикальними рифлями, замінюючи вертикальні стержні, сприймає тиск, який виникає при терті о стіни. Цей спосіб дозволяє отримати силос із стінами підвищеної жорсткості, високим опором тиску і теплоізоляцією.

УДК 629.5.073

АВТОМАТИЗОВАНІ СИСТЕМИ УПРАВЛІННЯ СУДНОМ: МОЖЛИВОСТІ ТА ОБМЕЖЕННЯ

Георгій ТОМЧАКОВСЬКИЙ, Олександр КОЛЄСНІК, Сергій ХЛЄБНІКОВ

Судноводіння - це давнє і багатогранне мистецтво управління судном, яке поєднує в собі різні навички та знання, необхідні для безпечної та ефективної навігації морями та океанами. З розвитком технологій і науки, навігація і управління судном стали складнішими і вимогливішими, що вимагало від судноводіїв навчання і використання нових інструментів і методів.

Сьогодні сучасні автоматизовані системи управління судном стали невід'ємною частиною морської індустрії, даючи змогу зменшити ймовірність виникнення непередбачуваних ситуацій, підвищити точність навігації та поліпшити комфортність плавання. Вони здатні автоматично контролювати і керувати різними параметрами судна, такими як швидкість, напрямок, витрата палива та інші, що дає змогу екіпажу зосередитися на виконанні інших важливих завдань.

Однак, необхідно розуміти, що автоматизація не є панацеєю і не може повністю замінити людський фактор в управлінні судном. Існує безліч непередбачуваних обставин, які можуть вплинути на безпеку плавання, і екіпаж має бути готовим до таких ситуацій. Крім того, автоматичні системи можуть бути вразливими для кібератак та інших видів злому, тому необхідно приділяти увагу безпеці та захисту інформації.

Дана робота є актуальною і важливою темою для вивчення, оскільки автоматизація керування судном є однією з найбільш важливих тенденцій у морській індустрії, що може значно вплинути на безпеку плавання, ефективність роботи та економічні результати. Сучасні автоматичні системи керування судном можуть істотно поліпшити процес навігації та керування судном, зменшити витрати на експлуатацію та зменшити кількість помилок, які здійснює екіпаж. Необхідно враховувати обмеження автоматизованих систем і можливі ризики, пов'язані з їх використанням. Екіпаж має бути готовим до можливих збоїв у роботі систем, кібератак та інших загроз, а також мати достатні знання та навички для того, щоб контролювати роботу систем і ухвалювати необхідні рішення в разі потреби.

Автоматизовані системи управління судном являють собою комплексні технічні рішення, що забезпечують керування судном на всіх етапах його руху: від планування маршруту до причалювання. Системи керування судном містять автоматичні системи керування рухом, системи автоматичної стабілізації, системи автоматичного керування курсом, тощо.

Розглянемо основні системи автоматичного управління судном:

Автоматичні системи управління рухом. Одним із головних завдань автоматизації судноводіння є підвищення ефективності руху судна. Автоматичні системи управління рухом дають змогу істотно поліпшити швидкість і маневреність судна. Вони забезпечують автоматичний контроль за рухом судна, що дає змогу знизити навантаження на екіпаж і скоротити час маневрування.

Однією з найпоширеніших систем управління рухом є система автоматичного управління рухом (САУР), яка забезпечує автоматичне керування швидкістю і курсом судна. САУР дає змогу судну рухатися за заздалегідь заданим маршрутом, оптимізуючи швидкість і курс руху. Система управління рухом також може включати системи автоматичного управління головними двигунами, які забезпечують автоматичний контроль за потужністю і швидкістю руху судна.

Автоматичні системи управління курсом. Системи автоматичного управління курсом судна дають змогу автоматично керувати рульовим пристроєм і змінювати напрямок руху судна. Ці системи дають змогу судну автоматично слідувати заданим маршрутом і зберігати потрібний курс. Також вони можуть компенсувати вплив вітру і течій на курс судна.

Однією з найпоширеніших систем автоматичного управління курсом є система автоматичного пілотування. Вона дає змогу судну автоматично слідувати за заданим маршрутом і керувати рульовим пристроєм для збереження потрібного курсу. Система автоматичного пілотування може бути інтегрована в систему керування рухом і працювати спільно з іншими системами автоматизації.

Системи автоматичної стабілізації. Системи автоматичної стабілізації судна дають змогу компенсувати вплив хвиль та інших чинників на рівновагу судна. Вони забезпечують автоматичний контроль за поперечною і поздовжньою стабільністю судна. Системи автоматичної стабілізації дають змогу поліпшити комфортність плавання, підвищити безпеку і зменшити ймовірність пошкодження судна в умовах шторму або сильних хвилювань.

Обмеження автоматизованих систем керування судном. Незважаючи на багато переваг автоматизованих систем керування судном, вони також мають низку обмежень. Одним з основних обмежень є неможливість враховувати всі можливі фактори, які можуть вплинути на рух судна. Наприклад, система автоматичного керування рухом може не враховувати непередбачувані перешкоди на маршруті, як-от інші судна або несподівані течії. Крім того, автоматизовані системи можуть бути вразливими для кібератак та інших видів злому. Наявність автоматичних систем управління судном також вимагає від екіпажу додаткових навичок і знань, щоб ефективно управляти системами і вирішувати проблеми, що виникають.

У висновку можна зазначити, що сучасні автоматизовані системи управління судном відіграють важливу роль у забезпеченні безпеки та ефективності плавання. Вони дають змогу зменшити ймовірність виникнення непередбачуваних ситуацій, підвищити точність навігації та поліпшити комфортність плавання. Однак, вони також мають свої обмеження, які вимагають від екіпажу додаткових знань і навичок для ефективного управління системами і вирішення проблем, що виникають.

ЛІТЕРАТУРА

Huang, X., & Xie, Y. (2020). Design and implementation of intelligent navigation system for ships based on fuzzy control and Kalman filter. Journal of Marine Science and Engineering, 8(5), 352.

Wang, Y., Cui, Y., & Liu, L. (2019). Research on the application of intelligent navigation system based on deep learning algorithm. Journal of Navigation and Oceanography, 39(2), 151-157.

Han, X., & Wu, J. (2021). Study on intelligent navigation system of marine ships based on the Internet of Things. Journal of Navigation and Oceanography, 41(2), 185-192.

Koo, B., & Park, S. (2019). Smart ship navigation system using artificial intelligence. Journal of Navigation and Oceanography, 39(4), 331-338.

Zhao, L., & Zhang, Q. (2019). Design and implementation of intelligent navigation system of marine ships based on big data analysis. Journal of Navigation and Oceanography, 39(1), 51-57.

УДК 347.79

кримінальна і адміністративна відповідальність на морському транспорті

Марія ФЕСАН

Кримінальна юрисдикція держави щодо екіпажу або осіб, які перебувають на судні, відноситься до компетенції прибережної держави. Розгляд кримінальних справ, що стосуються членів екіпажу та інших осіб, які перебувають на борту іноземних суден під час їх перебування в порту будь-якої держави входить до компетенції судових установ прибережної держави. Винні у скоєнні правопорушень і злочинів особи можуть бути притягнуті до відповідальності в порту перебування морського судна (з дотриманням законів країни перебування та норм міжнародного права). Але, зазвичай, владні структури прибережної держави утримуються від здійснення кримінальної юрисдикції стосовно моряків іноземних торгових суден у тих випадках, коли втручання влади прибережної держави не суперечить інтересам цієї держави. Така практика закріплена у багатьох двосторонніх угодах між державами в галузі регулювання морського торговельного судноплавства. Якщо член екіпажу судна однієї з договірних сторін вчинить правопорушення на борту судна під час знаходження цього судна у внутрішніх водах іншої договірної сторони, владні структури цієї іншої сторони не переслідуватимуть його за законом без згоди компетентної дипломатичної або консульської посадової особи країни прапора судна, якщо, на думку згаданих владних структур правопорушення, скоєні на борту судна не мають тяжкого характеру, не зачіпають інтересів громадян прибережної держави, не порушують громадський спокій або громадський порядок у цій державі, або його безпеку, не зачіпають інтересів осіб, які не належать до складу екіпажу судна, а також не відносяться до торгівлі наркотиками, людьми, зброєю та інше.

Однак, якщо до влади прибережної держави звернеться з проханням капітан судна або дипломатичний чи консульський представник держави прапора судна, то влада держави порту може здійснювати свою юрисдикцію кримінального характеру незалежно від зазначених вище обставин, тобто незалежно від наслідків скоєного на іноземному судні правопорушення. Вчинення особою злочину у межах територіальних просторів держави Україна та на прирівняних до неї об’єктах (військових суднах, які мають зовнішні ознаки даної держави, шлюпках, що ходять під її прапором, незалежно від того, знаходяться вони у відкритому морі, в територіальних водах іншої держави чи іноземному порту; невійськових суднах чи шлюпках, що приписані до портів на території України та ходять під прапором України у відкритому морі) є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності саме за Кримінальним кодексом України, а не за кримінальним законом іншої держави, незалежно від громадянства особи і незалежно від того, чи є вона, наприклад, членом екіпажу іноземного судна. Це стосується і випадків зіткнення або будь-якого іншого навігаційного інциденту з судном у відкритому морі, що тягне кримінальну відповідальність капітана чи іншої особи зі складу команди судна.

Особливістю застосування інституту адміністративної відповідальності в морській транспортній сфері є те, що диспозиції багатьох правових норм, як і в кримінальному праві, є банкетними, тому при їх застосуванні необхідно звертатися до різних положень та джерел технічного характеру, до змісту окремих технічних норм, які встановлюють правила експлуатації та користування тими чи іншими видами транспорту. Інколи в цій сфері діють і змішані, так звані техніко-юридичні норми. На відміну від Кримінального кодексу України, в процесі кодифікації адміністративного законодавства відпрацьована чітка система транспортних проступків. Відповідальність за них передбачена у главі десятій Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП).

Адміністративним правопорушенням (провиною) визнається діяння, що посягає на державний чи суспільний порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, протиправна, винна (навмисна чи необережна) дія чи бездіяльність, за яку законодавством передбачена адміністративна відповідальність. На морському транспорті суспільна небезпека адміністративних правопорушень виявляється особливо чітко. Шкідливий вплив їх на суспільні відносини тут має різний прояв. З цього погляду можна виділити три основні групи адміністративних провин.

Першу групу утворюють адміністративні провини, які безпосередньо тягнуть шкідливі наслідки, суть яких полягає у заподіянні матеріального збитку державі, наприклад, у виді дрібного хуліганства. Такі проступки відволікають працівників транспорту від виконання ними своїх обов’язків, негативно впливаючи на умови обслуговування суден та пасажирів.

Другу групу складають адміністративні провини, які безпосередньо не тягнуть шкідливих наслідків, але створюють реальну загрозу і можливість їх настання. Це, наприклад, невиконання правил, що забезпечують безпеку пасажирів при прямуванні на морських суднах та інше. У результаті таких дій ще не настають шкідливі наслідки, але можуть настати.

Третю групу утворюють адміністративні провини, що поєднують у собі ознаки провин першої і другої груп – і шкідливі, і небезпечні. Таким чином, суспільна небезпека адміністративних провин на транспорті має різний і, разом з тим, явний прояв. При розмежуванні цих видів правопорушень необхідно враховувати дві обставини: тяжкість наслідків, що наступили, і те, що значна частина адміністративних провин створює тільки реальну загрозу їхнього настання. Правопорушення того самого виду можуть бути й адміністративною провиною, і злочином, якщо діяння спричинило тяжкі наслідки.

Родовим об’єктом адміністративних проступків на транспорті виступають суспільні відносини, що складаються в процесі експлуатації та користування транспорту у галузі портового господарства. Ці проступки посягають на нормальну роботу транспорту, загрожують життю та здоров’ю людей, спричиняють матеріальну шкоду.

З об’єктивного боку адміністративні правопорушення на транспорті характеризуються можливістю здійснюватися як шляхом протиправних дій (наприклад, керування суднами особами, що знаходяться в стані сп’яніння – ст. ст. 130 КУпАП), так і шляхом бездіяльності.

Більшість транспортних проступків утворюють формальні склади, деякі з них характеризуються матеріальними складами.

Із суб’єктивного боку, адміністративні правопорушення на транспорті характеризуються як умисною виною, так і виною у формі необережності. Причому, намір буває, як правило, побічним. Тільки незначна частина цих проступків вчиняється умисно. У більшості випадків транспортні проступки вчиняються з необережності, тобто коли особа передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх протиправних дій, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити. Ця форма вини характеризується відсутністю належної уваги та обережності.

Так, порушення діючих на транспорті правил щодо охорони порядку і безпеки руху, що призвело до загибелі людей, визнається злочином. Якщо порушення цих правил не спричинило наслідків, зазначених у Кримінальному кодексі України, то воно є адміністративною провиною.

УДК 811.111

РОЗВИТОК ГЕРМАНІСТИКИ ЯК НАУКИ

Валерія ФРАНКЕВИЧ

Германське мовознавство належить до тих лінгвістичних дисциплін, які закладають основи підготовки філологів-германістів. Ґрунтуючись на положеннях загального мовознавства, цей курс має вводити здобувача вищої освіти в спеціальну лінгвістику. Викладання германського мовознавства в нашій країні має дуже давні традиції, і германістика як наука має ряд безперечних і загальновизнаних досягнень. Проте сучасне мовознавство і суміжні з ним науки розвиваються такими швидкими темпами, що це дуже ускладнює відбір найважливішого матеріалу.

Германське мовознавство, або германістика, це наука, предметом якої є германські мови. Вона вивчає походження, розвиток і структуру мов цієї групи, їх взаємні зв’язки, спільні закономірності й тенденції в їхньому розвитку й структурі та співвідношення цих мов з мовами інших груп індоєвропейської сім’ї. Одним з важливих завдань германістики є також реконструкція давніх германських мовних форм і структурних одиниць, які існували в дописемний час. Велика увага, яка приділяється германським мовознавством давнім епохам мовного розвитку, пояснюється тим, що цілий ряд важливих процесів відбувається в мовах протягом дуже довгого часу і через це в багатьох випадках ті чи ті особливості сучасної будови германських мов не можна пояснити, якщо не вивчати їх в історичній перспективі.

Германське мовознавство ґрунтується на засадах і положеннях загального мовознавства. Воно також тісно пов’язане з такими лінгвістичними науками, як порівняльне мовознавство, діалектологія, лінгвістична географія. У своїх дослідженнях германістика постійно користується здобутками суміжних з мовознавством наук — історії, археології, етнографії, історії мистецтва тощо.

У XVIII столітті зацікавленість мешканців германських держав Європи до романістики почала стрімко падати, зріс інтерес до власних мов. В той час германістика як наука почала виділятися. Германістика стала «науково оформленою» на початку XIX століття завдяки роботам Якоба Грімма.

Якоб Грімм відомий як автор Закон або Правило Грімма, яке пояснює пересування приголосних у германських мовах. Першим це пересування звуків описав датський філолог Крістіан Раск, але Якоб Грімм систематизував та оформив його.

Германські мови – це група споріднених мов індоєвропейської мовної родини, якими у світі говорять понад 550 мільйонів людей.

Германські мови є державними у понад, ніж 70 країнах світу. Так, нідерландська є офіційною у 5 країнах, німецька – у 6, а англійська мова взагалі у 54 державах.

Серед особливостей германських мов у порівнянні з іншими індоєвропейськими: динамічний наголос на першому складі слова, редукція ненаголошених складів, зсув приголосних, чергування голосних та дві відміни прикметників. Найповніше германська основа зберіглася в ісландській мові, у якій майже немає запозичень.

На основі вищезазначеного матеріалу, можна зробити висновок, що германістика є міжкультурною дисципліною, через мову ми пізнаємо світ, а мовне різноманіття – це інструмент досягнення кращого міжкультурного розуміння та ключовий елемент багатства культурної спадщини нашого континенту.

УДК 539.421:62-233.11

ВИЗНАЧЕННЯ ПАРАМЕТРІВ ФОРМУЛИ ПЕРІСА-ЕРДОГАНА ДЛЯ ШВИДКОСТІ ЗРОСТАННЯ ВТОМНОЇ ТРІЩИНИ

В ЦИЛІНДРИЧНИХ ДЕТАЛЯХ

Юрій ХОМЯК, Олександр КІБАКОВ, Олександр ШУМИЛО

Згинання з обертанням є характерним видом навантаження осей та валів. При цьому найнебезпечнішими є поверхневі області цих деталей, де напруження, що діють, мають найбільші значення. Дислокація втомних тріщин спостерігається на неоднорідних ділянках поверхні, таких як галтелі, виточки, пресові з'єднання, риски від механічної обробки, пошкодження при експлуатації (корозія, абразивне зношування, ударна дія сторонніх предметів тощо).

Втомне руйнування осей і валів починається від ділянки їх поверхні, де ефективний коефіцієнт концентрації напружень має максимум. Форма лінії фронту зростаючої тріщини найчастіше є опуклою еліптичною, рис. 1, а, рідше увігнутою серповидною (при великих значеннях , які не характерні для осей). Геометричні характеристики еліптичної тріщини показано на рис 1, б.

а	б
Рис. 1. Напівеліптична тріщина: а – при ступінчастому зростанні [1]; б – геометричні характеристики

Розвиток втомних тріщин має три стадії. Друга, найбільш тривала з них, має місце при значеннях коефіцієнта інтенсивності напружень , що перевищують поріг зростання втомної тріщини . Швидкість зростання тріщин на цій стадії описується формулою Периса-Ердогана

,	(1)

де коефіцієнт С та показник ступеня m – параметри, які визначають за значеннями глибини тріщини а при зафіксованій кількості циклів навантаження деталей N.

Для визначення параметрів m та C використовується інтеграл рівняння (1)

,	(2)

де глибини тріщини: а0 – при N=0 (початок випробувань на втому); ak – після Nk циклів навантаження.

Якщо задано глибину a0 та напруження випробувань σ, і визначені дві пари значень [ai, Ni] і [ak, Nk], то формула (2) утворює систему двох трансцендентних рівнянь, з якої можна знайти параметри m і С формули (1). Зазвичай таких пар значень значно більше двох, тому задача виявляється перевизначеною, і параметри m і С обчислюють статистичними методами.

В процесі випробувань можна виміряти лише довжину дуги тріщини на поверхні циліндричного зразка 2s(N), де , рис. 1, б і відповідна глибина тріщини встановлюється непрямими способами. Аналіз слідів лінії фронту на поверхні тріщини (їх називають пляжними лініями, рис. 1, а) показує, що кривизна цих ліній при зростанні глибини зменшується до нуля при а=R і при цьму , див. рис. 1, а. Лінія фронту глибших тріщин знову викривляється, причому знак кривизни стає протилежним. Для обчислення значень а за виміряними величинами 2s зазвичай використовують одну з залежностей, які задовольняють вказаній умові:

,	(3)

,	(4)

.	(5)

Графіки залежностей (3) – (5) при R=100 мм представлені на рис. 2. При заданому значенні кута формула (3) дає для а завищені значення і несправедлива при (лінія 1). Формула (4) отримана з припущення, що поверхні втомної тріщини є сегментами АВА1 і глибина тріщини дорівнює висоті l сегмента (лінія 3) [2, 3]. Лінійна залежність (5) була запропонована авторами роботи [4]. Простота та проміжне положення її графіка (лінія 2) дозволяють вважати формулу
Рис. 2. Графічна інтерпретація залежностей для глибини тріщини при

(5) найбільш прийнятною для розрахунків а за виміряними розмірами 2s.

Зазначена різноманітність способів визначення величин а, використання зразків багатьох форм і розмірів, випробування при різних значеннях коефіцієнта асиметрії циклу напружень обумовлюють значний розкид значень параметрів m і С, отриманих різними авторами, табл. 1.

Таблиця 1. Параметри формули (1) для осьової сталі ЕА4Т (EN 13261:2003) при = –1

Джерело	Carpinteri, 2014	Gänser, 2021	Leitner,Simunek 2019	Luke, Varfolomeev
2009	2011	2016
Зразок	⌀50	SEB, 6×50	⌀55	SEB, 6×50	М1:3 (⌀55)	SET, 10×24
m	3,5	3,25	3,0	5,38	3,85	3,20
С	8,2∙10-16	5,01∙10-12	3,19∙10-13	2,88∙10-17	9,35∙10-15	2,74∙10-13
Джерело	Maierhofer, Gänser 2020	Pokorný, Náhlík 2016	Volokhov, Ovechnikov, Knyazev, 2018	Zerbst, 2010
Зразок	SEB , 6×50	5×60	⌀190	⌀195/65	SET, 10×24
m	2,43	2,94	3,20	3,24	3,0
С	3,93∙10-12	5,92∙10-12	2,7∙10-14	2,8∙10-14	5,21∙10-13

Відомо, що параметри m і C взаємопов'язані для різних матеріалів, і цей зв'язок описується логарифмічною залежністю , де α і β – коефіцієнти лінії регресії. Для наведених у табл. 1 параметрів отримана лінія регресії . Табличні точки (m, lgC) та лінія регресії для них наведені на рис. 3.

Розкид точок є суттєвим, хоча модуль коефіцієнта кореляції |r|=0,783. Зв'язок між величинами lgC і m при |r|>0.7 вважається високим. Отримана для lgC залежність недостатня для обчислення параметрів m та C, оскільки потрібно конкретизувати один з них.
Рис. 3 Залежність для осьової сталі ЕА4Т за літературними даними

У розрахунковій практиці прийнято призначати m=3,1÷3,2 без потрібних обгрунтувань. В цьому разі другий параметр визначається з рівняння регресії, , в розглянутому випадку С=(1.515∙10-13÷1.013∙10-13). Отже при різниці параметра m у 3.2% параметр С змінюється на 50%. Точність визначення параметра С таким способом є низькою. Для раціонального розв’язання цієї задачі пропонується використовувати експериментально встановлену сукупність пар [ak, Nk] і методами статистичного аналізу знаходити такі параметри m і C, при яких крива a(N) найкраще відповідає цій сукупності.

ПЕРЕЛІК ПОСИЛАНЬ

Hannemann R., Köster P., Sander M. Investigations on crack propagation in wheelset axles under rotating bending and mixed mode loading / ScienceDirect. Procedia Structural Integrity, 2017, Vol. 5. – P. 861–868.

https://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S2452321617302160

Volokhov G.M., Timakov M.V., Protopopov A.L., Knyazev D.A. New technologies increasing operational lifecycle of wheelsets. / Proceedings: The 17th International Wheelset Congress. September 22-27, 2013. Kiev, Ukraine. Part 1. Session 1-7. – K.: [s. n.], 2013. – 223 p. – P. 133–137.

3. Miguel J.A., Gutyrya S.S., Khomiak, J.M. Stresses in hollow axis with a surface crack under rotating bending / Dyna. Ingenieria e Industria (Bilbao), 2014, Vol. 89, No. 2. – P. 85-97.

https://www.revistadyna.com/search/stresses-in-hollow-axis-with-a-surface-crack-under-rotation-and-bending

4.	Da Fonte, M., De Freitas, M. Stress Intensity Factors for semi-elliptical surface cracks in round bars under bending and torsion. / International Journal of Fatigue, 1999, Vol. 21. P. 457–463.

https://www.sciencedirect.com/science/article/abs/pii/S0142112398000905

УДК 627.33:624.04

ЗАСТОСУВАННЯ УДОСКОНАЛЕНОГО МЕТОДУ РОЗРАХУНКУ НЕСУЧОЇ ЗДАТНОСТІ ОСНОВ ПРИ РЕКОНСТРУКЦІЇ

ПРИЧАЛЬНИХ СПОРУД

Натела ХОНЕЛІЯ

Морські порти України є складовою частиною транспортної інфраструктури держави. Від ефективності функціонування морських портів, рівня їх технологічного та технічного оснащення, відповідності системи управління та розвитку інфраструктури відповідно до сучасних міжнародних вимог залежить конкурентоспроможність транспортного комплексу на світовому ринку.

Основними умовами для розвитку морських портів є реконструкція та реновація існуючих, а також будівництво нових глибоководних перевантажувальних комплексів які дають можливість обслуговувати великотоннажні морські судна.

Найбільшими серед морських портів України, на сьогодні, є порти: Южний, Одеса, Миколаїв та Чорноморськ, на долю яких припадає близько 80% від загальної потужності морських портів України. Ключовими перевагами цих морських портів є наявність глибоководних причалів, які дають можливість обслуговувати великотоннажні морські судна. Інші морські порти України, на сьогодні, можуть приймати судна із меншою осадкою. Більша частина причалів цих портів експлуатується на межі граничних термінів експлуатації й по ряду параметрів (глибина, довжина, експлуатаційні навантаження) морально застаріли. Найбільш поширеними конструктивними рішеннями, що утворюють причальний фронт морських портів, є пальові естакади, больверки зі шпунтів і споруди гравітаційного типу з масивової кладки.

Відповідно до комплексної програми затвердження України як транзитної держави перетворювальні процеси які спрямовані на реалізацію заходів щодо покращення використання транзитного потенціалу морських портів призведуть до збільшення транзитних вантажопотоків та до розв'язання проблеми функціонування та розвитку морських портів. Морські порти України мають вигідне транспортно-географічне становище щодо стратегічних напрямів вантажопотоків, близькість до європейських та близькосхідних ринків.

Порти з розвиненою інфраструктурою, достатніми глибинами, високим рівнем механізації вантажно-розвантажувальних робіт дозволяють розглядати морські порти України як зручні пункти перевалки транзитних вантажопотоків.

Таким чином, реконструкція причалів та днопоглиблювальні роботи для оновлення і розвитку інфраструктури морських портів України вирішить низку ключових проблем, які актуальні сьогодні і потребують вирішення.

Вибір схеми реконструкції причалу залежить від конструктивної схеми існуючої споруди, а також від її фактичного технічного та деформативного стану. Як було зазначено вище причальні споруди гравітаційного типу, є широко поширеним видом будівельних конструкцій, що застосовуються у гідротехнічному будівництві, де утворюють причальний фронт морських портів. Вимоги до таких споруд обумовлює вирішення одного з основних завдань – визначення несучої здатності ґрунтової основи чи відпірного опору.

Методи розрахунку несучої здатності, які застосовуються при проєктуванні розглянутих споруд, не враховують у ґрунтовій основі, що взаємодіє з підошвою споруди, наявність та трансформацію зон граничного та дограничного напруженого стану. На підставі вищесказаного розроблено методику розрахунку відпорної здатності основ, яка базується на теорії граничного напруженого стану, але відрізняється від інших наближених методів тим, що враховує в основі змішаний напружений стан (наявність двох зон напруженого стану: граничного та дограничного) а також враховує тертя по контакту жорсткого фундаменту споруди та ґрунтової основи. Мета досліджень полягає у застосуванні розробленого методу розрахунку відпорної здатності основ причальних споруд гравітаційного типу при виборі схеми реконструкції та визначенні допустимих експлуатаційних навантажень.

При виборі схеми реконструкції великий вплив мають геологічні та льодові умови, хвильовий режим, умови будівництва, а також комплекс досліджень та розрахунків, що дозволяє дати інтегральну оцінку фактичного технічного та деформативного стану існуючої причальної споруди гравітаційного типу. Для розглянутих споруд необхідно виконати розрахунки з метою уточнення несучої здатності основ, т.к. відповідно до будівельних норм ДБН В.2.4-3:2010 при реконструкції необхідно максимально використовувати у складі реконструйованої причальної споруди існуючу конструкцію. Визначальним фактором, що враховується під час експлуатації споруд, є величини експлуатаційних навантажень, від яких залежить нормальна безпечна експлуатація та довговічність портових гідротехнічних споруд.

Для причальних споруд характерні два етапи взаємодії з ґрунтовою засипкою: етап зведення, що включає пристрій зворотної засипки, і етап експлуатації, при якому на споруду впливає експлуатаційне навантаження q.

Розглянемо результати теоретичних досліджень для визначення допустимих експлуатаційних навантажень на причали 24 і 21 Одеського морського торговельного порту для другого етапу їх експлуатації. Розрахунки опорної здатності виконані за традиційним методом та за запропонованим методом.

Конструкція причалу 24 (рис. 1) виконана у вигляді залізобетонної облямівки з високим пальовим ростверком, тиловим сполученням є вертикальна стінка з бетонних масивів. Комплекс досліджень розглянутого причалу з урахуванням виконаних розрахунків відпорної здатності основи вертикальної стінки дозволили уточнити величини інтенсивності експлуатаційних навантажень.

Рисунок 1 - Причал 24. Схема допустимих експлуатаційних навантажень

При розрахунку відпорної здатності основи за традиційною методикою в межах плити верхньої будови облямівки може бути допущено рівномірно розподілене навантаження інтенсивністю не вище 5 кПа, в тиловій зоні, за межами вертикальної стінки тилового сполучення - 20 кПа. Схема навантажень яка отримана в результаті розрахунку за запропонованим методом становить 10 кПа в межах плити верхньої будови й 30 кПа за межами тилового сполучення.

Рисунок 2 - Причал 21. Схема допустимих експлуатаційних навантажень

Конструкція причалу 21 (рис. 2) являє собою пальову облямівку із залізобетонною верхньою будовою, влаштовану перед вертикальною стінкою у вигляді масивової кладки. Комплекс досліджень розглянутого причалу з урахуванням виконаних розрахунків відпорної здатності основи тилового сполучення за традиційним методом показали, що величини інтенсивності експлуатаційних навантажень становлять: у межах плити верхньої будови облямівки – до 30 кПа, на території, що прилягає

до тилового сполучення - до 10 кПа. За запропонованим методом розрахунку інтенсивності експлуатаційних навантажень склали, відповідно – 40 і 20 кПа.

Результати чисельного моделювання системи «причальна споруда – грунтове середовище» показали ефективність використання розробленого методу при реконструкції та експлуатації причальних споруд, що включають до свого складу жорсткі підпірні стінки, а саме при визначенні допустимих експлуатаційних навантажень і оцінці резервів несучої здатності споруд.

УДК 621.039.546.8: 662.769.2

СУДНОВА СИСТЕМА ЗАВАНТАЖЕННЯ ПАЛИВА ІЗ ТЕНЗОМЕТРИЧНИМ ВИТРАТОМІРОМ РІДИНИ

Володимир ЦАЦКО, Тетяна ГАУР

Паливна система судна призначена для подачі палива в циліндри головних і допоміжних двигунів. Однак поряд з основним призначенням паливна система повинна забезпечувати:

прийом і зберігання палива;

очистку палива від води і механічних домішок;

безперервну подачу палива до двигунів;

охолодження форсунок (при використанні для цієї мети палива).

У цій роботі досліджуються питання пов’язані із бункеруванням судна паливом.

Слід відмітити, що поряд з необхідністю злагодженої праці екіпажів бункерувальника та бункеруємого судна, між ними існують істотні протиріччя.

Бункерувальник прагне підвисити свій прибуток за рахунок:

пересортування;

недоливу.

З першим недоліком можна боротися за рахунок незалежної експертизи складу палива у сертифікованих лабораторіях, з другим – установкою власних засобів контролю кількості ПММ, що поступає на борт.

Останнє не є обов’язковим для виконання дій постачальником палива, але дає судновласнику нагоду для пошуку іншої фірми для виконання операції бункерування, якщо така є, або укладення договору з незалежною сюрвейєрською фірмою, яка здійснює нагляд за проведенням бункерування.

Основні види місцевих втрат напору можна умовно розділити на наступні групи:

втрати, пов'язані зі зміною живого перетину потоку (різке або поступове розширення і звуження потоку);

втрати, викликані зміною напрямку потоку, його поворотом (поворот труби);

втрати, пов'язані з протіканням рідини через арматуру різного типу (вентилі, крани, клапани, сітки);

втрати, що виникли внаслідок відділення однієї частини потоку від іншої або злиття двох потоків (трійники, хрестовини і т.д.).

Вимірювальний трубопровід, який має два поступових переходи від більшого діаметра до меншого і від меншого діаметра до більшого. Поступові переходи застосовуються для зменшення гідравлічного опору.

УДК 339.138:005.936.3

ВИЗНАЧЕННЯ ЦІННОСТІ ІНФОРМАЦІЇ

В МАРКЕТИНГОВИХ ДОСЛІДЖЕННЯХ ПІДПРИєМСТВ

Тетяна ЧЕБАНОВА

Зростання ролі маркетингових досліджень в управлінні підприємством пов'язані з об'єктивними тенденціями посилення глобалізації ринкового простору, конкуренції, підвищення вибірковості споживачів, отже, і зростання потреби у інформації про зовнішнє середовище. Не існує єдиної позиції та універсальних методик оцінки економічної ефективності та результативності маркетингових досліджень. За цією тематикою кількість публікацій та наукових праць, як зарубіжних, так і вітчизняних авторів, дуже обмежена.

Наявність взаємозв'язку між маркетинговими дослідженнями і кінцевими результатами діяльності підприємств дозволяє визначити критерії результативності та економічної ефективності витрат на маркетингові дослідження, організація яких впливає на діяльність підприємства в цілому. Крім того, основна складність оцінки ефективності маркетингового дослідження полягає у визначенні цінності інформації, яка отримується в результаті проведення цих досліджень. Ефективність маркетингових досліджень залежить від цінності інформації, що надається, та її результативності.

Результативними можна назвати такі маркетингові дослідження, у ході яких отримано інформацію, що найбільш точно відображає поточну ситуацію на ринку і на основі якої підприємством приймаються рішення, що сприяють збільшенню рівня його капіталізації. Крім того, якість управлінських рішень, крім кваліфікації самого менеджера, залежить також від повноти та достовірності маркетингової інформації, що є у розпорядженні менеджера у процесі прийняття рішення.

Перед проведенням маркетингових досліджень необхідно проаналізувати витрати та вигоди з метою визначення цінності інформації, яку потрібно отримати. Бажання керівництва отримати додаткову інформацію залежатиме від того, як цінність цієї інформації співвідноситься з витратами та часом, які були потрібні для проведення дослідження. Для оцінки результативності (придатності) інформації пропонуємо використовувати процесний підхід та систему показників результативності маркетингових досліджень. Припустимо, що цінність маркетингової інформації – це величина Z, яка в даному випадку буде функцією від наступних показників: Z = f (i; c; b) = i *c * d, (1) де i-ступінь важливості рішення, яке зафіксовано у визначенні мети (0 < i < 1); с-ступінь невизначеності на підприємстві щодо прийнятого рішення (0 < с < 1); b - ступінь, з яким інформація впливає на прийняте рішення(0 < b < 1). Ці показники розраховуються за допомогою методу експертних оцінок. Якщо ступінь важливості є значною, наприклад, стосується суттєвих обсягів інвестицій або може вплинути на успіх підприємства у довгостроковій перспективі, тоді цінність інформації збільшується (Z →max). Наступною необхідною характеристикою цінності інформації є ступінь невизначеності щодо прийнятого рішення (с). Чим вище невизначеність, тим вищою буде цінність інформації, і навпаки. При с = 0, тобто нульового ступеня невизначеності та повного ступеня визначеності, цінність інформації дорівнюватиме нулю. Якщо рішення відомо заздалегідь і результати дослідження не можуть на нього вплинути, цінність інформації дорівнюватиме нулю (b = 0). Також значимість інформації підвищується присутністю кількох альтернатив прийнятого рішення (табл. 1). Таблиця 1 Межі значень показника цінності інформації (Z) Значення Z Ступінь цінності інформації 0,50< Z<1 Високий ступінь цінності одержуваної інформації 0,25< Z<0,5 Середній рівень цінності інформації 0<Z<0,25 Низький рівень цінності інформації Z=0 Цінності в отриманій інформації немає

Таким чином, важливо розуміти, що перед тим, як організувати маркетингові дослідження, необхідно приділити особливу увагу вивченню питання цінності інформації, яку вони можуть надати.

УДК 004:001

ОБЧИСЛЮВАЛЬНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ ПРИ РОЗРОБЦІ ПРОЄКТІВ

Володимир ЧЕЛАБЧІ, Віктор ЧЕЛАБЧІ, Ірина ТУЗОВА,

Тетяна ПАНЧЕНКО

Реалізація проекту, як правило, заснована на функціонуванні певної системи (технічної, економічної, інформаційної чи іншої). Економічна ефективність проекту в великій мірі залежить від надійного і якісного функціонування основних систем проекту.

Для підвищення ефективності і мінімізації витрат енергії і ресурсів в діючих і проектованих системах потрібні надійні методи і засоби прогнозування їх функціонування в різних умовах. Як правило, натурний експеримент і фізичне моделювання вимагає значних матеріальних і фінансових витрат, а часто практично неможливі. Обчислювальний експеримент на основі математичного моделювання дозволяє провести дослідження швидше і дешевше. Особливо важливо забезпечити достатню вірогідність одержуваних в експерименті результатів при мінімізації витрат.

Здійснення обчислювального експерименту проводиться поетапно.

Проводиться декомпозиція системи. Виділяються окремі відносно незалежні частини системи (об'єкти), зв'язки між ними і зовнішні впливи.

Проводиться структурна ідентифікація моделей кожного об'єкта. Виділяються основні процеси в об'єкті і призначаються типи рівнянь математичної моделі і умови однозначності.

Проводиться параметрична ідентифікація обраних моделей (визначаються значення коефіцієнтів рівнянь).

Призначаються чисельні методи для вирішення рівняньь математичної моделі.

Проводиться комп'ютерне моделювання та аналіз результатів.

У деяких об'єктах здійснюється ряд взаємозв'язаних процесів. Тому має сенс проводити обчислювальний або натурний експеримент з об'єктом, а потім на основі результатів цих експериментів вибрати відповідну математичну модель всього об'єкта і провести параметричну ідентифікацію цієї моделі.

Вірогідність інформації, що отримано в обчислювальному експерименті, в першу чергу залежить від того, наскільки докладно й адекватно використовувані математичні моделі описують процеси в системі. Не менш важливо використовувати при моделюванні надійні алгоритми та стійки чисельні методи.

Найчастіше в елементах систем протікають динамічні процеси, які описуються звичайними диференціальними рівняннями першого або другого порядку. Найбільш зручним і надійним видається метод параметричної ідентифікації при апроксимації функції на відрізках осі незалежної змінної [1].

Результати експериментів звичайно надаються часовими рядами. Як правило, експериментальні дані зашумлені. Для отримання ясної картини досліджуваного процесу потрібно знизити вплив шуму. При параметричній ідентифікації необхідна достовірна інформація про значення першої й особливо другої похідної. Особливо ефективне згладжування експериментальних залежностей методом ковзаючих відрізків з апроксимацією на відрізках часу поліномами, коли в процесі згладжування розраховуються значення не тільки згладженої функції але і її похідних. [2].

Для комп'ютерного моделювання динамічних режимів систем рекомендуються абсолютно стійкі чисельні методи: варіанти аналітико-сіткового методу [3] і проекційно-сітковий метод [4].

У деяких випадках в проекті необхідно функціонування розгалуженої системи (мережі) [5]. Складність обчислювального експерименту стосовно розгалужених систем обумовлена, як правило, істотно нелінійними залежностями, присутніми в моделях. Вітки можуть містити активні елементи, в яких до робочого середовища підводиться енергія (насоси, вентилятори) і пасивні елементи в яких відбувається дисипація (розсіяння) енергії (окремі елементи каналу, запірна і регулююча апаратура і ін.). Вузли (галуження) можуть містити елементи, що акумулюють масу.

Моделювання проводиться у два етапи. На першому етапі визначаються характеристики кожної ділянки мережі. Найчастіше при формуванні моделей ділянок використовується феноменологічний підхід з використанням довідкової літератури, але можливе визначення характеристик ділянок експериментальним шляхом.

На другому етапі для розрахунку величин потоків в ділянках і тисків у вузлах мережі зорганізується система квазілінійних алгебраїчних рівнянь. Коефіцієнти матриці й елементи вектора правої частини системи квазілінійних алгебраїчних рівнянь при моделюванні уточнюються ітераційним шляхом. Рішення системи рівнянь на кожній ітерації проводиться прямими методами.

Основна вимога до проекту, що розробляється - економічна ефективність. Для пошуку оптимальних рішень розроблено велику кількість методів. Всі вони мають різні переваги і недоліки. Тому має сенс використовувати універсальний алгоритм який не залежить від способу представлення даних про об'єкт. Визначається критерій оптимальності F і проводиться обчислювальний або натурний експеримент при варіюванні значень параметрів що визначають функціонування об'єкта.

Пропонований алгоритм включає два етапи.

На першому етапі проводиться апроксимація залежності функціоналу F (критерій оптимальності) від варійованих параметрів об'єкта (1) чи (2).

, (1)

, (2)

де x, y, z – параметри об'єкта

Mk, Mj, Mi - максимальні значення індексів і, j, k відповідно.

На другому етапі методом сканування визначаються параметри об'єкта які задовольняють умовам оптимізації. Процес сканування проводиться ітераційно.

На початку на область визначення функціонала F (з урахуванням обмежень) накладається сітка ортогональних ліній що відповідають вибраним дискретним значенням параметрів. Для кожного вузла сітки розраховується величина функціонала F. Визначається вузол, у якому функціонал F має мінімальне (чи максимальне) значення (x0, yo, zo). На наступній ітерації сітку згущають. Далі ітерації проводяться аналогічно доти, поки не виконаються умова збіжності.

Перелік посилань

Челабчи В.В. Управляемая идентификация моделей динамических систем / В.В. Челабчи, В.Н. Челабчи // Materialy IX Megdynarodowej naukovowi-praktycznej konferencij. “Perspektywiczne opracowania sa nauka I technikami – 2013”. Matematyka. –Przemysl: Nauka I studia, 2013. –Vol. 33. –C. 47-51.

Chelabchi V.N. Smoothing out of experimental dependences / V.N. Chelabchi, V.V. Chelabchi // Сборник научных трудов Sword. – Иваново: МАРКОВА АД, 2013. – Вып. 4, Т. 5. – С. 47–51.

Челабчі В.М. Чисельні методи: Навчальний посібник / І.А. Тузова, В.В. Челабчи, В.М. Челабчи. – Одеса: ОНМУ, 2012. – 39 с.

Меркт Р.В. Организация управления решением обыкновенных дифференциальных уравнений проекционно-сеточным методом / Р.В. Меркт, В.В. Челабчи, В.Н. Челабчи // Наука в інформаційному просторі: матеріали IX міжнар. наук.-практ. конф. –Дніпропетровськ: Біла К. О., 2013. –Т. 7. –С. 86–90.

Челабчі В.М. Моделювання розгалужених суднових систем / Т.Д. Панченко, В.В. Челабчі, В.М. Челабчі // Вісник Одеського національного морського університету: Збірник наукових праць. – Одеса: ОНМУ, 2016. –№3(49). – С. 104–115.

Руденко С.В. Орієнтація проекту «Повітроохолоджувачі непрямого випарного типу» / С.В. Руденко, В.В. Челабчі // Вісник Одеського національного морського університету: Збірник наукових праць. – Одеса: ОНМУ, 2016. – №2(48). – С. 216–224.

УДК 629.12.073+681.3

РОЗПОДІЛЕНІ ОБЧИСЛЕННЯ В ЗАДАЧАХ ГІДРОМЕХАНІКИ

Володимир ЧЕЛАБЧІ, Віктор ЧЕЛАБЧІ, Ірина ТУЗОВА

У світі приділяється серйозна увага [1], [2] впливу штормових хвиль і хвиль цунамі на берегові спорудження й судна. У роботі розглядається завдання визначення впливу хвиль, що набігають на берег, укріплений стінкою (Рис.1).

Рис. 1 – Схема розрахункової області

Найчастіше використовується модель ідеальної рідини, процеси в якій досить добре описуються рівнянням Лапласа (1).

, (1)

де Ф(X,Z,t) - потенціал обурених швидкостей рідини;

X,Z,t – відповідно глобальні координати й час (Рис.1).

На коливній вільній поверхні, згідно [3], реалізуються умови (2) і (3).

, (2)

, (3)

де Н – відхилення поверхні рідини від положення рівноваги.

Умови на дні й стінці (поверхня S) відбиваються рівнянням (4).

, (4)

де	N – нормаль до поверхні дна або стінки;

cos(), cos() – напрямні косинуси вузла на поверхні S.

На вхідній (віртуальній) границі задаються крайові умови, що дозволяють відбивати практично будь-який характер хвиль, що набігають, включаючи одиночні солітони (5)

, . (5)

Тиск на поверхні S визначається формулою Лагранжа- Коші (6).

, (6)

де Z – відстань точки від незбуреної поверхні.

Вся розрахункова область розбивається на окремі підобласті, що частково перекривають одна одну.

Зшивка рішень у суміжних локальних областях здійснювалася відповідно до схеми, представленої на Рис.2. При цьому забезпечується часткове перекриття локальних областей, для яких виробляється зшивка проекційних різницевих рішень.

Для кожної локальної підобласті (ЛПО) виділялися дві умовні границі Ga і Gb. Зшивка рішень, наприклад, для ЛПО № 1 і № 2 виконується в такий спосіб. Для вузлів сітки ЛПО № 1, розташованих на границі Gb, задаються значення функції Ф, певні для відповідних вузлів ЛПО № 2. Для вузлів сітки локальної підобласті № 2, розташованих на границі Ga, задаються значення функції Ф, певні для відповідних вузлів ЛПО № 1.

Рис. 2 – Схема зшивки рішень у суміжних локальних областях

Для кожної підобласті використовується локальна система координат x, z. Значення глобальних координат X, Z і значення локальних (відносних) координат x, z вузлів окремої підобласті зв'язані залежностями (7).

, (7)

де - масштабні коефіцієнти підобласті з індексом nz,

- глобальні координати підобласті з індексом nz (тобто глобальні координати початку локальної системи координат підобласті).

Для рішення поставленого завдання використовується комбінація чисельних методів. Розрахунок полів потенціалу здійснюється регіонально-проекційним методом, описаним в [4]. Для апроксимації поля Ф у кожній підобласті використовується функція (8).

. (8)

Зміна величини Н по осі х апроксимується поліномом (9).

, (9)

де aij, bi – коефіцієнти апроксимуючих функцій у підобласті;

x, z – локальні координати вузлів підобласті.

Перші похідні в (2), (3) відбиваються різницевим методом по неявній різницевій схемі (10), (11).

, (10)

, (11)

де t – інтервал часу;

# - індекс, що відносить величину до попередньої ітерації.

Визначення величин коефіцієнтів апроксимуючої функції здійснюється прямим методом з умови мінімізації суми квадратів нев'язок лівих і правих частин рівнянь, як для рівняння (1), так і для граничних умов (2), (3), (4), (5) і умов зшивки рішення на границях підобластей.

У кожній підобласті для кожного моменту часу проводиться ітераційне узгодження рішень по Ф і Н.

При зшивці рішень у підобластях значення потенціалу (перетин a) і першої похідної по х (перетин b) однієї підобласті розглядаються як граничні значення для сусідньої.

Пропонована методика дозволяє розподілити обчислення між комп'ютерами, включеними в мережу, оскільки для всіх підобластей можна використовувати одну й ту ж обчислювальну процедуру. Таким чином, для кожної підобласті виділяється окремий комп'ютер. Узгодження рішень по підобластям виконує сервер, що зберігає всю інформацію із задачі.

Література.

Rogue Waves-2004, Brest, France. http://www.ifremer.fr/web-com/stw2004/rw/

Peregrine D.H. Water wave impact on walls, Ann. Rev. Fluid Mech. 2003, 35, pp.23-43.

Шокин Ю.И., Хакимязанов Г.С. Конечно-разностный метод расчета вихревых и потенциальных течений жидкости со свободной поверхностью // Сборник научных трудов “Вычислительные технологии”, -Новосибирск, 1994. –Т.3, № 8. –с. 133-143.

Chelabchy V.V. Adapting of methods of a solution of applied problems to the distributed calculations. Вісник Національного технічного університету “Харківський політехнічний інститут”: Збірник наукових праць, Тематичний випуск “Системний аналіз, управління та інформаційні технології”,-Харків: НТУ“ХПІ”,-2004, №1. -с. 15-23.

УДК 53; 62

РОЗШИРЕННЯ КРУГОЗОРУ – ШЛЯХ ПОКРАЩЕННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ СПЕЦІАЛІСТІВ

Лідія Чінарова

У світі існують різноманітні підходи до підготовки спеціалістів. Свої переваги існують, як у централізованої системи, коли навчальна програма встановлюється на рівні держави, так і у децентралізованої моделі. Розвиток в нашій країні системи, яка поєднує в собі елементи раціонального контролю з боку держави та елементи саморегуляції, дає ряд переваг: так, надана вузам автономність дозволяє їм суттєво змінювати об’єм навчальних дисциплін але, існуючий контроль не дозволяє повністю відмінити вивчення «тяжких» дисциплін. Такий підхід сприяє створенню спеціалістів в вузької галузі знань, але в роботах сучасних філософів зазначається, що в майбутньому великі відкриття можливі саме на «стиках» наук.

Сучасна тенденція на поглиблення якості знань в окремої галузі в майбутньому може зіткнутися з неможливістю рухатись далі без розширення «рамок знань», без створення погляду на проблему під новим кутом. Саме такий розширений погляд на сучасні проблеми треба створювати вже на перших загальних курсах фізики, математики, морехідної астрономії та ін.

Майбутнім механікам, та інженерам важливо мати погляд на проблеми механізмів, роботу яких вони вивчають, не тільки з боку їх роботи, але і з боку якості матеріалу, з якого вони виготовляються.

В порушенні довголітньої працездатності деталей машин, однією з найважливіших причин є «втомленість матеріалів». Тому важливо з‘ясувати причини виникнення такої проблеми на фізичному плані, з точки зору будови матеріалу, його кристалічної решітки. Треба вже на перших етапах навчання розширити кругозір студентів технічної спеціалізації, надаючи знання з причин, що породжують «втомленість», а також способи запобіганню втомленістю матеріалу та можливість подовження більш довгої працездатності деталей машин. Таким чином, буде на більш високому рівні проводитись підготовка до сприймання інформації на спеціалізованих курсах.

З цієї точки зору, при складанні робочої програми викладання «Фізики»

для технічних спеціальностей, є доцільним збільшити об’єм інформації, додавши то лекції з механіки таки питання як:

Що таке втомленість матеріалу на рівні кристалічної структури;

Які види втомленості матеріалу існують;

Які навантаження і чому визивають втомленість матеріалу;

Які причини призводять до порушення кристалічної структури і як слідство до деструкції матеріалу (наприклад, дія надвисоких температур, випромінювання, обробка лазером та ін.)

Як уникнути явища «втомленість матеріалу».

Які існують методи дослідження якості матеріалу (наприклад, метод дослідження мікротвердості матеріалу – в залежності від розміру, глибини залишеного відбитку робиться висновок о його якостях).

Як покращити якість матеріалу, наприклад, зменшити кількість дефектів кристалічної решітки. Так, відомо, що невеликі дози випромінювання призводять до упорядкування кристалічної решітки і цей процес проходить повільно до якогось критичного значення, після якого наступає майже миттєва деструкція. Таку інформацію доцільно додати до теми «Ядерна фізика».

Таким чином, вже на перших етапах навчання у майбутніх спеціалістів технічних спеціальностей буде формуватися потрібний, більш широкий, кругозір. Взагалі, важливо створювати окремі програми для загально-освітніх дисциплін для кожної спеціальності.

УДК 004.056, 004.75

ВИКОРИСТАННЯ БІБЛІОТЕКИ REACT ДЛЯ РОЗРОБКИ

ВЕБ-ЗАСТОСУНКІВ

Оксана ЧУМАК

React — відкрита JavaScript бібліотека для створення інтерфейсів користувача, яка покликана вирішувати проблеми часткового оновлення вмісту веб-сторінки, з якими стикаються в розробці односторінкових застосунків. Бібліотека React була вперше випущена компанією Facebook в 2013 році. Ця бібліотека стала однією з найулюбленіших і затребуваних технологій. Розробляється Facebook, Instagram і спільнотою індивідуальних розробників.

React дозволяє розробникам створювати великі веб-застосунки, які використовують дані, котрі змінюються з часом, без перезавантаження сторінки. Розробники можуть домагатися більш високої продуктивності додатків за допомоги Virtual DOM. Його мета полягає в тому, щоб бути швидким, простим, масштабованим.

React обробляє тільки користувацький інтерфейс у застосунках. Розробити web-додаток тільки на React неможливо — ця бібліотека призначена для виконання лише частини завдань за допомогою фреймворка React JS. Дані програми поділяються за схемою модель-вид-контролер MVC (Model-View-Controller) (Рис.1). Відповідно до неї, Controller інтерпретує дію користувача (User) та оповіщає Model, а він змінює стан відповідно до його команд. Потім View відбиває ці зміни для користувача. Це зручна логіка, що дає змогу модифікувати кожен компонент незалежно від інших. React використовується для побудови View, зовнішньої частини сайту, а всі інші компоненти вебдодатка пишуться із застосуванням інших бібліотек для тієї ж мови програмування [2].

Рис.1 Схема MVC.

Створені компоненти можуть бути з легкістю змінені и використані заново в нових проектах. Код, який був написаний під час створення сайту, може бути знову використан для створення мобільного застосування. В даний час React використовують Khan Academy, Netflix, Yahoo, Airbnb, Sony, Atlassian та інші. React спрощує створення інтерактивних інтерфейсів. Користувачу потрібно лише описати, як різні частини інтерфейсу виглядають у кожному стані його додатку і React ефективно оновить та відредактує лише потрібні компоненти, коли дані зміняться [1]. Декларативні інтерфейси роблять код більш передбачуваним і його набагато легше налагоджувати.

В React виділяють три окремих компонента, кожен з яких призначений для певної функції [3].

Простий компонент - компоненти реалізують метод render(), який приймає вхідні дані і повертає те, що буде показано користувачу. В react можна використовувати XML подібний синтаксис під назвою JSX, мова програмування з близьким до HTML синтаксисом, який компілюється в JavaScript.

Компонент зі станом - у доповнення до прийняття вхідних даних, компонент може зберігати дані внутрішнього стану. Коли дані стану компонента змінюються, відбувається повторне відрендерення розмітки з використанням функції render().

Компонент, що використовує зовнішні модулі - React дозволяє взаємодіяти з іншими бібліотеками та фреймворками. Наприклад, використання дивовижної зовнішньої бібліотеки — Markdown, для зміни значення <textarea> в реальному часі.

Можна виділити наступні переваги бібліотеки React: завжди можна сказати, як компонент буде відображений, дивлячись на вихідний код; зв'язування JavaScript і HTML в JSX робить компоненти простими для розуміння; можна провести рендер React на сервері.

Компонентно-орієнтований підхід, можливість з легкістю змінювати наявні компоненти и перевикористовувати код перетворює React розробку у безперервний процес поліпшення. Таким чином, ніщо не заважає використовувати створені компоненти знову и знову в проектах різного типу. Весь попередній досвід може бути з легкістю застосований при роботі над новим сайтом або навіть при створенні мобільного додатка. Використовуючи передові можливості, такі як Virtual DOM або ізоморфний JavaScript, React розробники можуть з високою швидкістю створювати високопродуктивні додатки, незважаючи на рівень їх складності. Можливість з легкістю заново використовувати вже наявний код підвищує швидкість розробки, спрощує процес тестування, і, як результат, зніжує витрати.

Список використаних джерел

Документація React [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://uk.reactjs.org/docs/getting-started.html

2. ТОП навичок React JS розробника [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://nt.ua/blog/top-react-js-developer-skills

3. Тиленс Т. М. React в действии: пер. з англ. / Т. М. Тиленс. Москва: Manning, 2018. - 368 c.

УДК 004.77

ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ СУЧАСНИХ ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ДЛЯ РОЗРОБКИ ВЕБ-САЙТІВ

Оксана ЧУМАК

Сучасні технології створення та підтримки веб-сайтів орієнтовані на платформи, що дозволяють ефективно керувати інформаційним наповненням і даними, які надходять від відвідувачів сайту. Веб-розробка змінюється блискавично разом із розвитком технологій. Розробники повинні бути ознайомлені з усіма останніми веб-технологіями, які можна реалізувати. Щоб підтримувати та покращувати веб-розробку, необхідно вибрати правильний інструмент, і це може бути важким рішенням, оскільки існує багато доступних варіантів. Як правило, такі рішення базуються на серверних технологіях типу ASP, ASP.NET, JSP, PHP або використовують готові потужні засоби для створення корпоративних сайтів, що орієнтовані на впровадження вказаних технологій. Розглянемо детальніше популярні інформаційні технології.

Progressive Web Application (PWA) – це додаток, який має характеристики як веб-сайту, так, і локально встановленої програми. Такі гібридні веб-додатки імітують досвід використання нативних додатків і мають максимально наближений до них зовнішній вигляд і юзабіліті. PWA, або Прогресивні веб-додатки, – це програмне рішення, що бере найкраще від web-технологій та можливостей сучасних мобільних додатків. З точки зору користувача, PWA ні в чому не відрізняється від звичайного додатка, однак працює значно швидше, займає менше пам’яті, а для його встановлення не потрібно переходити до магазину додатків. PWA є прекрасним рішенням для компаній, що хочуть поліпшити digital-комунікацію зі своєю аудиторію – зробити взаємодію більш зручною, швидкою та природною.

Meteor JS використовує Node.js і допомагає розробникам створювати веб-додатки, які використовуються на різних платформах. Це веб-фреймворк JavaScript із відкритим вихідним кодом, який має низький час завантаження веб-сторінки. Приклад. Веб-сайт Pathables проводить віртуальні, гібридні та особисті конференції та заходи. Люди використовують їхні наскрізні рішення, щоб навчатися та підключатися до бізнес-подій [1].

Переваги технології Meteor JS в наступному:

1. підтримка користувачів;

2. на основі однієї мови – JavaScript;

3. інтуітивно зрозумілий інтерфейс;

4. веб-додаток у реальному часі.

Django — популярний фреймворк, заснований на Python і дотримується архітектури MVC. Це полегшує процес розробки додатків і надає численні інструменти, такі як ORM, моделі, адмін Django, шаблони тощо. Instagram є прикладом Django, створеного на веб-сайті. Він містить величезну кількість даних і взаємодії користувачів (лайки, поширення тощо). Завдяки Django спрощується керування даними та готові до впровадження інструменти за допомогою простішого інтерфейсу користувача та UX [2].

Переваги технології Django в наступному:

1. швидкий розвиток;

2. високий рівень безпеки;

3. підтримка користувачів;

4. можливість маштабувати;

5. об'єктно-орієнтований.

Laravel — популярний серверний веб-фреймворк. Laravel — це безкоштовна веб-платформа PHP із відкритим вихідним кодом, призначена для створення найсучасніших веб-додатків за архітектурним шаблоном модель–подання–контролер архітектурного шаблону (MVC). Одним з прикладів є –Barchart — це платформа для дослідження форексу, акцій, криптовалюти та ф’ючерсів. Він надає трейдерам та інвесторам швидкий огляд ринків. Вони використали laravel для створення веб-сайту, який має чудові інструменти для технічних досліджень як для внутрішнього, так і для світового ринків [2].

Переваги технології Laravel в наступному:

1. безперебійна автентифікація користувача;

2. кросплатформенний додаток;

3. швидке кешування;

4. безпечні скорочення;

5. автоматизоване тестування.

Zend — це фреймворк з відкритим кодом, заснований на PHP, зосереджений на створенні більш безпечних і надійних веб-програм і сервісів. Це одна з перших MVC-фреймворків корпоративного рівня, яка з’явилася до сучасних суперхітів, таких як Laravel або Symfony, і багатьох популярних движків PHP, таких як Magento, було створено в Zend.

Сьогодні Zend все ще знаходиться в стадії активної розробки, і, незважаючи на те, що він може бути менш популярним, ніж його брат з відкритим кодом, він є чудовим рішенням для великомасштабної програми PHP.

Для підвищення ефективності розробки, а також для швидкого створення якісних веб-сайтів краще застосовувати одну із запропонованих технологій. Загалом, кожен з цих веб-трендів (технологій) є цікавим та перспективним.

Література.

Сучасні засоби для розробки систем веб-застосунків. URL: https://katerinka1200.github.io/index01.html.

Веб технології. URL: https://futurenow.com.ua/veb-tehnologiyi-shho-tsetake-ta-yaki-najpopulyarnishi/.

УДК 811.161.2 (81’22.003)

ПАРАЛІНГВІСТИЧНІ ЗАСОБИ ІНТЕРНЕТ-КОМУНІКАЦІЇ

Світлана ШЕВАЛЬЄ

За визначенням різноманітних джерел, інтернет – це:

Всесвітня комп’ютерна мережа, що слугує основою для поширених засобів обміну інформацією, таких як всесвітня павутина, електронна пошта, Інтернет-телефонія та ін. Інтернет об’єднує численні комп’ютерні підмережі, що використовують протоколи передачі даних TCP/IP [6];

Всесвітня інформаційна комп’ютерна мережа для обміну інформацією [1, с. 257];

Всесвітня комп’ютерна мережа, що застосовує єдиний інформаційний банк даних і дає змогу отримувати та обмінюватися даними між необмеженою кількістю користувачів інформації [4, с. 117];

Всесвітня система об’єднаних комп’ютерних мереж [7];

Всесвітня комп’ютерна мережа, яка об’єднує десятки тисяч мереж усього світу, призначення якої забезпечити користувачеві постійний доступ до будь-якої інформації [3, с.71].

Інтернет як комунікативне середовище характерний тим, що тут процес комунікації здійснюється у сферах, де попередній статус суб’єкта невідомий. сучасні форми спілкування – чат, форум – дають змогу спілкуватися в режимі онлайн мовцям, які один про одного нічого не знають. Ці особливості спілкування спровокували новий етап в розвитку комунікації: тепер зникли бар’єри, що раніше існували в процесі живого спілкування. Так, наприклад, завдяки анонімності формується інша комунікативна політика, пов’язана з психічними особливостями людини.

А. Л. Холод визначає інтернет-комунікацію як опосередковане комп’ютером спілкування двох або більше осіб, що характеризується невидимістю комунікантів, письмовою формою повідомлень, можливістю негайного зворотного зв’язку, а також взаємодією або обміном електронними повідомленнями або ж взаємним обміном і правом доступу до інформації, що зберігається в комп’ютерах комунікантів [11, с. 298].

Паралінгвістичні (невербальні) засоби комунікації є додатковими у порівнянні з вербальними, але вони є надзвичайно важливим механізмом для встановлення контакту і подальшої взаємодії між відправником і адресатом інформації в мережі інтернет.

Використання знаків-символів, не характерних для писемної мови.

Найчастотнішою формою передавання емоцій, характерних для розмовного стилю, є емотикони, або «смайлики» та емодзі, які в розмовному дискурсі виконують основну функцію компенсації елементів паралінгвального спілкування [5].

Емотикон – графічне зображення людських емоцій у формі спеціального малюнка і письмового знака [8].

Емодзі (Emoji) – це спеціальна графічна мова ідеограм та смайлів, яку використовують для вираження емоцій в інтерактивному спілкуванні, на вебсайтах. це значки, або невеликі картинки, які відображують емоції. Їх часто використовують в інтернеті, щоб передати почуття, навіть коли неможливо побачити людину та її вираз обличчя. Емодзі (Emoji) – це аналог смайлика, який знають всі [10].

Один із найрозповсюдженіших графічних засобів, крім емограм, є # гештег, тобто # гештег – це графічний елемент, який використовується для позначення тематичної примітки. Графічний засіб #, поєднуючись із запозиченнями diamond і battery, виступає як іменник. У сучасній лінгвістичній думці гештег (від англ. «hash» − знак # на клавіатурі комп’ютера і «tag» − ярлик, етикетка) визначають як мовний сегмент (слово або речення (слова у реченні написані без пробілів та часто відокремлюються символом нижнього підкреслення «_» або першими великими літерами, що позначають початок нового слова), якому передує знак #, що забезпечує його гіпертекстуальність [2, с.58].

Інтернет-меми, які представляють конкретні та метафоричні ідеї за допомогою тексту, зображень, відео, можуть також мати форму фреймів, що проявляються у ключових словах, фонових фразах, стереотипних зображеннях, інших джерелах інформації, а, відповідно, структура мему може стати своєрідним утіленням і «обрамленням» певної когнітивної схеми, що допомагає зрозуміти інформацію певним чином, впливаючи на кодування та декодування повідомлень [9, с.25].

Отже, паралінгвістичні або візуально-графічні засоби призначені для відтворення експресивності висловлювання, наповнення акту спілкування емоційним забарвленням і образністю, щоб найбільш повно і точно відобразити задум реципієнта в інтернет-комунікації.

Список використаної літератури:

Бибик С. П., Сюта Г. М. Словник іншомовних слів: тлумачення, словотворення та слововживання / за ред. С. Я. Єрмоленко. Харків: Фоліо, 2006. С. 257

Бруско Г. Лінгвістичний аспект візуально-графічних засобів франкомовної інтернет-комунікації. Актуальні питання гуманітарних наук: міжвузівський збірник наукових праць молодих вчених Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка / ред.-упоряд. В. Ільницький, А. Душний, І. Зимомря. Дрогобич: Видавничий дім «Гельветика», 2018. Вип. 19. Том 2. С. 56-59

Дербенцев В. Д., Семьонов Д. Є., Шарапов О. Д. Словник термінів інформаційних систем і технологій. Київ, 2008. С. 71.

Завадський Й. С. Економічний словник. Київ: Кондор, 2006. С. 117

Чемеркін С. Г. Українська мова в інтернеті: позамовні та внутрішньо-структурні процеси. Київ, 2009. 240 с.

Словник української мови. Академічний тлумачний словник (1970-1980) URL: http://sum.in.ua/f/internet (дата звернення: 20.03.2023).

Гриценко В.І., Валькман Ю.Р. Інтернет // Енциклопедія Сучасної України: електронна версія [онлайн]/ під ред. І.М. Дзюби. НАН України, НТШ. Київ: Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2011. URL: https://esu.com.ua/search_articles.php?id=12416 (дата перегляду: 20.03.2023)

Cловник української мови online. томи 1-12 URL: https://sum20ua.com/Entry/index?wordid=202031&page=875 (дата звернення: 20.03.2023).

Теглівець Ю.В. Інтернет-мем як особлива одиниця комунікації. Закарпатські філологічні студії. Видавничий дім «Гельветика», 2022. Вип. 24. Т. 2. С. 23-27

Termin.in.ua. URL: https://termin.in.ua/emodzi-emoji/ (дата звернення: 20.03.2023).

Холод А. Л. Понятие интернет-коммуникации. Карповские научные чтения: сб. науч. ст. Вып. 11: в 2 ч. Ч. 1. Минск: «ИВЦ Минфина», 2017. С. 298-302

УДК 159.922.4

Деструктивні прояви в емоційно-поведінковоі сфері у моряків

Росина Шевченко

Деструктивні прояви трактуються у сучасній науковій літературі як форми поведінки, що формуються під впливом соціального, культурного середовища. Такі моделі поведінки проявляються у заподіянні шкоди собі чи оточуючим. Вони, як правило, направлені на руйнування предметів матеріального світу, можуть виявлятися як протестні форми поведінки проти соціально схвалених норм, правил.

Деструкції в поведінці суб'єкта частіше спостерігаються в період переживання людиною психобіологічних кризових періодів, а також можуть бути пов'язані з перебуванням людини в складних обставинах, пов'язаних з економічними, політичними, соціальними причинами, що виникають як з особистісних обставин, так і за об'єктивно існуючими умовами подій, що відбуваються в державі, окремо взятому соціумі і т.д.

Екстремальні професії часто виступають додатковою патогенетичною шкідливістю, що впливає на окремого індивіда, а також групи людей, стають причинною базою розвитку професійних деформацій.

Таким чином, сучасна людина, професійна діяльність якої пов'язана з екстремальними видами праці, зазнає тиску з боку нестабільної політичної, соціально-економічної ситуації в країні, де вона проживає, з іншого – на неї впливають професійні шкідливості, які об'єктивно існують у його діяльності.

Ряд сучасних авторів трактують деструктивну поведінку як аномальну [1-3]. Згідно з їх дослідженнями, деструктивна поведінка характеризується як відхилення з кількох точок зору: соціальної, медичної та психологічної та ін.

У своїх працях вони наголосили, що деструктивна поведінка людини часто може перебувати між нормою та патологією, що робить цю проблему особливо важливою з погляду медичного прогнозу відхилення; соціальних проявів – які можуть мати небезпечні для оточуючих форми; правової – з погляду ступеня відповідальності та власне можливості контролювати свою поведінку і ступеня юридичної відповідальності, що виникає як наслідок деструкцій у поведінці.

Таким чином, вивчення особливостей формування стану самотності у моряків як фактор порушення адаптації є важливими питаннями, які потребують глибокого дослідження.

Список джерел:

Дюкова Г.М. Розлади адаптації у медичній практиці: діагностика та терапія. / Ефективна фармакотерапія. Неврологія та психіатрія. №2. //https://umedp.ru/articles/rasstroystva_adaptatsii_v_meditsinskoy_praktike_diagnostika_i_terapiya.html

Злобін Є. Людський капітал - головний резерв розвитку виробництва. / АПК: економіка, управління. №2, 2005. С. 21–30.

Короленко Ц.П. Крайні варіанти норми психофізіологічної адаптації до екстремальних умов. / Ц.П. Короленко, В.І. Лебедєв, Я.Д. Мамедов, Д.Г. Тагдісі / Психологія екстремальних ситуацій: хрестоматія. К. , 2002. 135 с.

УДК 7.06:7.76.766:0.00.003.6

знаково-інформаційна трансформація

пост-постмодерністської культури

на прикладі мистецтва графіті

Лариса ШЕЄНКО

Одне з багатьох визначень культури за Ю. М. Лотманом трактує культуру як «знакову систему», де знак сприймається як матеріальний, чуттєво сприйманий носій та засіб передачі інформації. Майже все, що створено людством в процесі культурного розвитку, розглядається як різноманітні знаки. Кожна культурно-історична епоха, культура будь-якої соціальної спільноти відрізняються своєю специфічною знаковою системою, саме за якою визначається той чи інший тип культури.

Деякі знаки стають символами, в яких закодовані певні смисли. Такі знаки можуть набувати сакрального змісту (наприклад, релігійні символи), ставати загальновпізнаваними (державні символи) або архетипічними у колективному несвідомому.

Одним з безлічі різновидів знаків є графічні знакові зображення. За часів палеоліту графічні знаки-петрогліфи вибивалися або наносилися фарбами на стінах печер, хоча до цього часу достеменно не відомо, з якою саме ціллю залишали наші предки ці знаки-зображення. Знаковими системами були найдавніші форми писемності на основі графічних малюнків ― піктографія, що передувала шумерському клинопису та єгипетським ієрогліфам.

Саме піктограми часто використовуються в якості символів, стають одним із засобів невербального спілкування.

В культурі індустріального суспільства графічний знак стає самоцінною річчю, набуваючи цілком матеріального (грошового) вимірювання через процедури патентування, авторського права, продажу (логотипи, товарні знаки, графічна реклама тощо).

На етапі постіндустріального інформаційного суспільства разом із зростанням ролі інформації, інформаційних технологій, спостерігається дивний феномен повернення до дописемної (дотекстової) знакової системи. Постмодерністська культура кінця ХХ ст., і, особливо, початку ХХІ ст., що умовно може бути визначена як культура «пост-постмодернізму», стала справжнім «ренесансом» графічних знаків, зокрема піктографії, які набувають нових функцій.

Обмежимося лише одним із сучасних видів мистецтва, у яких графічні зображення набули особливого звучання, як графіті.

До певного часу графіті оперували, в основному, надписами, зробленими у різних стилях. Таке вуличне «мистецтво» вважалося вандалізмом та нерідко переслідувалося за законом. З часом текстові графіті все більше витіснялися зображальними, причому простої, дуже обмеженої за смислом форми. Згодом відбулася і «легалізація» певних форм графіті як визнаного підвиду образотворчого мистецтва, в першу чергу це стосувалося муралів ― настінних вуличних картин великих розмірів. Графічні зображення у вигляді графіті все частіше почали використовуватися в якості реклами відомих брендів, політичної та соціальної пропаганди тощо.

Тобто спостерігається поступовий перехід до безтекстової інформації, яка простіше сприймається частиною суспільства із «кліповим мисленням» (термін, введений Елвіном Тоффлером, що пояснює такий вид мислення, коли людина сприймає інформацію фрагментарно, короткими шматками та яскравими образами, не зосереджуючись на будь-чому глибоко та постійно перескакуючи з одного об’єкту на інший). Таким чином, стрімке поширення кліпового мислення, в першу чергу, в молодіжному середовищі, стає прямою загрозою самій суті інформаційного суспільства. А графіті ― лише наочна ілюстрація цього процесу.

Як і за часів Первісності, Давнього Риму, Середньовіччя, мистецтво графіті, на відміну від інших видів мистецтва, залишається здебільшого анонімним. Причини в кожній епосі різні. Невідомими залишаються і автори в народній формі культури і мистецтва. Анонімність авторства графіті, яке починалося та й досі вважається здебільшого нелегальним мистецтвом, наближає це мистецтво до простіших форм народної культури, яка теж існувала в безписемній формі. Наприклад, відомий під ніком Бенксі автор багатьох зображальних графіті по усьому світу, залишається «таємницею» як для мистецтвознавців, так і для шанувальників. Цілком може бути, що за цим ніком ховається не одна людина, а група анонімних митців.

В мистецтві графіті є щось зухвале на зразок «таврування», позначання головування на певним об’єктом, територією. Вважається, що у первісних предків певні знаки слугували позначками меж території племені. Так само кримінальні групи за допомогою графіті великого розміру помічають контрольовану територію. Одним із проявів військової перемоги було залишити власну позначку на видному місці. Такою позначкою в Середні віки було прибивання щиту із знаком-гербом до воріт завойованого міста або будівлі. Переможці у Другій світовій війні залишали графічні «автографи» на стінах Рейхстагу. Бенксі залишив сім зображень на зруйнованих будівлях в Україні.

Таким чином, певною ознакою трансформування знаково-інформаційної пост-постмодерністської культури є поступове дрейфування в бік дописемної культури з такими її рисами, як зображальність, безтекстовість, кліповість, анонімність, що зокрема простежується у мистецтві графіті.

Література:

1. Елвін Тоффлер. Третя хвиля. Перекладач: Андрій Євса, за редакцією Віктора Шовкуна. Київ : Видавничий дім «Всесвіт» . 2000. 480 с.

УДК 811.111

ОСОБЛИВОСТІ ВЖИВАННЯ ЕВФЕМІЗМІВ В АНГЛІЙСЬКІЙ МОВІ ПРОЄКТНОГО МЕНЕДЖМЕНТУ

Ольга ШЕРСТЮК

В агнлійській мові проєктного менеджменту використовується багато термінів, які можуть звучати неприємно або навіть образливо. Тому утворення евфемізмів (слів, які замінюють неприємні або образливі слова більш прийнятними) є дуже поширеним.

Наприклад, замість слова "проблема" (problem), можна використовувати такі евфемізми, як "виклик" (challenge), "шляхова перешкода" (roadblock) або "можливість для поліпшення" (opportunity for improvement).

Також у проєктному менеджменті використовуються евфемізми для позитивного змісту. Наприклад, замість слова "помилка" (mistake), можна використовувати слово "вчення" (learning experience) або "поліпшення" (improvement opportunity).

Крім того, утворення евфемізмів може бути пов'язане зі зменшенням стресу в комунікації між колегами та клієнтами. Наприклад, замість слова "відмова" (failure), можна використовувати слово "невдача" (setback).

Утворення евфемізмів в англійській мові проєктного менеджменту є важливим, оскільки вони допомагають підтримувати позитивний тон в спілкуванні та зменшувати ризик конфліктів.

Додатково, у проєктному менеджменті використовуються евфемізми для вираження неприємної ситуації без використання образливих або нецензурних слів. Наприклад, замість слова "нездатність" (incompetence), можна використовувати слово "недосвідченість" (inexperience).

У деяких випадках евфемізми використовуються для приховування істинного стану речей. Наприклад, замість слова "звільнення" (termination), можна використовувати слово "розірвання договору" (contractual separation).

Крім того, утворення евфемізмів може бути корисним для підвищення ефективності комунікації зі стейкхолдерами, які мають різні рівні знань та різний досвід у проєктному менеджменті. Наприклад, якщо ви спілкуєтеся з клієнтом, який не має досвіду у цій галузі, використання евфемізмів може допомогти зрозуміти складні поняття та процеси.

Утворення евфемізмів також може бути культурно обумовлено. Наприклад, в деяких культурах слова "ні" або "неможливо" можуть звучати грубо або неуважно. У таких випадках можна використовувати евфемізми, наприклад "буду мати на увазі" (I'll keep that in mind) або "це трохи складно, але ми спробуємо" (It's a bit challenging, but we'll give it a try).

Загалом, утворення евфемізмів є важливим елементом ефективної комунікації в проєктному менеджменті. Вони допомагають знизити рівень конфліктів та негативних емоцій, зберігаючи при цьому позитивний тон спілкування.

Також важливо зазначити, що утворення евфемізмів може мати свої недоліки, особливо якщо вони використовуються для відхилення від істини. Наприклад, замість визнання помилки і пошуку шляхів її виправлення, використання евфемізмів може призвести до ігнорування проблеми та збільшення ризику негативних наслідків.

Важливо також звернути увагу на те, що утворення евфемізмів може варіюватися в залежності від контексту та культурних особливостей. Наприклад, деякі евфемізми можуть бути неприйнятними у певних культурах або в деяких ситуаціях. Тому важливо звертати увагу на контекст та аудиторію, з якою ви спілкуєтеся.

Отже, використання евфемізмів в англійській мові проєктного менеджменту має свої переваги та недоліки. Вони можуть допомогти підвищити ефективність комунікації, знизити ризик конфліктів та зберегти позитивний тон спілкування, але необхідно пам'ятати про їхні обмеження та можливі негативні наслідки.

УДК 388.48-52.797.11:502

МОРСЬКІ ПАСАЖИРСЬКІ ПЕРЕВЕЗЕННЯ ТА

ЇХ ВПЛИВ НА НАВКОЛИШНЄ СЕРЕДОВИЩЕ

Олександр ШИБАЄВ, Юлія МИХАЙЛОВА

Морські подорожі на пасажирських суднах набирають популярність у туристів. А між тим, екологи б'ють тривогу: великі судна вже увійшли в число головних на сьогодні джерел забруднення.

Головна причина - у використовуваному виді палива, яке забруднює атмосферу оксидами сірки та азоту. За даними Guardian, одне велике пасажирське судно викидає в атмосферу вуглекислого газу як 83 тисячі автомобілів, оксиду азоту – як 421 тисячі автомобілів, твердих дрібних частинок – як 1 мільйон автомобілів, і діоксиду сірки - як 376 мільйонів автомобілів з ДВС. І навіть цей показник можна вважати низьким у порівнянні з 16-палубним круїзним лайнером Harmony of Seas: він один «замінює» 376 мільйонів автомобілів, а три його двигуна за годину здатні витратити 5212 літрів дизельного палива.

Найбільше від цього страждають Іспанія, Італія, Греція, Франція, Норвегія, нарешті, Португалія. У трійці європейських портів з рекордними обсягами шкідливих викидів від великих суден - Барселона, Пальма-де-Майорка і Венеція. Екоактивісти закликають Брюссель в терміновому порядку встановити нульовий рівень викидів для всіх круїзних компаній, які працюють на території Євросоюзу. За даними організації Transport & Environment, смерть 50 000 чоловік в Європі в рік безпосередньо пов'язана з викидами морських суден, що обходиться суспільству в 58 мільярдів євро.

Неможливо закрити очі на проблему забруднення навколишнього середовища. Круїзні оператори не стоять осторонь й шукають рішення проблеми. Сталий розвиток і зниження впливу на екологію – тренд цього десятиліття, який є важливим ступенем розвитку пасажирського, та зокрема, круїзного бізнесу.

Крім традиційної конкуренції в сфері розваг на борту в новому десятилітті круїзним компаніям належить і «гонка озброєнь» в області скорочення відходів і захисту навколишнього середовища.

Круїзні лайнери - це плавучі міста з магазинами, ресторанами, концертними залами, кінотеатрами, аквапарками, боулінгами, катками, баскетбольними залами і навіть Cirque du Soleil. Здивувати пасажирів стає все складніше. Але в той же час зростає поінформованість клієнтів про те, у що обходяться планеті їх чудові подорожі. Частку ринку зможуть утримати і розширити тільки ті компанії, яким вдасться в найближчі роки мінімізувати шкоду навколишньому середовищу. Безумовно, мова йде про серйозні інвестиції.

Наприклад, MSC Cruises стала першою вуглецево нейтральною компанією. З 2020 року італійський гігант обіцяє компенсувати викиди CO2 на всіх своїх 17 суднах. У 2019 вони спустили на воду свій перший «екологічний круїзний лайнер» MSC Grandiosa, який поєднує в собі найостанніші технології. Лайнер виділяє на 28% менше вуглекислого газу, ніж судна попереднього покоління. Крім того, ні краплі використовуваної води не потрапляє в море - вона очищується і використовується знову для миття вікон і палуб. MSC витратила $ 200 млн на відновлення екосистеми багамського острова Оушен-Кей, на території якого довгий час добували кар'єрний пісок. Щоб перетворити забруднений острів в рай для своїх же туристів, з Оушен-Кей було вивезено 7500 тонн металобрухту і висаджено близько 75 000 рослин.

Компанія Norwegian Cruise Line слідом за MSC повністю відмовилася від використання пластикових пляшок на своєму найновішому лайнері Norwegian Encore місткістю 4000 місць. Воду тепер перевозять в паперових пляшках з кришками з цукрової тростини. За підрахунками компанії, в результаті цього нововведення круїзна компанія перестане використовувати більш шести мільйонів одноразових пластикових пляшок для води в рік. У 2018 році Norwegian Cruise Line вже відмовилася від використання всіх пластикових трубочок на борту всіх своїх лайнерів. Крім цього, круїзна компанія планує позбавиться від використання одноразових пластикових пляшок від шампунів, гелів і інших рідин.

Круїзний оператор AIDA, AIDAprima – перший з пари лайнерів-близнюків, - має цілий ряд новітніх технічних характеристик. Найважливіше удосконалення – це новий універсальний фільтр для уловлювання викидів, який на 90-99% знижує рівень трьох видів викидів - твердих частинок, оксидів азоту і оксидів сірки. Розробка нового фільтру і оснащення їм суден компанії AIDA є одним з найважливіших заходів загальною вартістю 100 млн євро, спрямованих на зниження негативного впливу на навколишнє середовище. Лайнер AIDAprima також оснащений двопаливними двигуном, який може працювати на більш чистому паливі – зрідженому природному газі, коли судно пришвартовано в порту. При наявності відповідного обладнання на місці судно також може бути підключено до системи електропостачання порту. І все ж найефективнішим способом економії палива є зниження його витрат, і нове судно, незважаючи на свої розміри, використовує на 20% менше палива, ніж його безпосередній попередник AIDAstella. Також за рахунок змінення форми носової частини лайнера економиться до 10% палива. Подальше зниження витрат палива обумовлено новітньою системою повітряного мастила. Створюється «килим» з повітряних бульбашок, який знижує тертя і дозволяє зменшити споживання палива ще на 7%.

Наш світ стає все більш обізнаним про здорові і екологічні альтернативи традиційного харчування. За даними Німецького товариства харчування (DGE), число вегетаріанців і веганів неухильно зростає. Звичайно, кожна людина хоче дотримуватися своїх звичок в харчуванні і під час відпустки. Традиційно пасажири могли споживати веганські страви тільки за запитом. Однак, часи змінилися. Як правило, на борту вже є великий вибір вегетаріанських страв, і все більше круїзних лайнерів реагують на цю зростаючу тенденцію і пропонують веганські страви як в меню в ресторанах, так і в ресторанах «шведський стіл». Всі страви відзначаються відповідним маркуванням, щоб забезпечити дотримання дієтичних вимог пасажирів.

Міжнародна асоціація круїзних операторів (CLIA) спільно з Oxford Economics опублікувала звіт про екологічні технології, які застосовуються на практиці в світовій круїзній індустрії. Круїзна індустрія в 2020 році інвестувала понад 23,5 млрд доларів США в судна, які використовують більш чисте паливо і нові технології, що на 1,5 млрд доларів США більше, ніж в 2019 році. У звіті говориться, що 49% нових потужностей (лайнери нового покоління) будуть працювати на зрідженому природному газі, що на 51% більше, ніж в 2018 році. Більш 69% круїзних лайнерів вже використовують системи очищення вихлопних газів (EGCS). 99% нових замовлених суден також будуть оснащені передовими системами очищення стічних вод, а 75% будуть або оснащені системами берегового електропостачання під час будівництва, або налаштовані так, щоб їх можна було додати пізніше.

Круїзна індустрія кожен день працює над просуванням своїх зусиль в області відповідального туризму і визнає, що постійні і більші інвестиції в дослідження мають вирішальне значення для виявлення і виробництва нових видів палива і силових установок. Тому CLIA разом з іншими партнерами в морському секторі запропонували створити фонд у розмірі п'яти мільярдів доларів США для фінансування досліджень і розробок, присвячених визначенню технологій і джерел енергії, які нададуть додаткові можливості для зменшення нашого впливу на навколишнє середовище і досягнення амбітних цілей, встановлених міжнародною морською організацією.

Уже всім полюбилися круїзи на великих лайнерах, які представляють собою цілі міста. Але кожна така неймовірна машина вимагає величезних вкладень, як грошових, так і матеріальних. А турбота про стан навколишнього середовища та модель сталого розвитку - це основні умови, які дозволять і в майбутньому успішно розвивати круїзний бізнес.

УДК 656.6:339.54

ПИТАННЯ ВЗАЄМОДІЇ МИТНИЦІ ТА ДЕКЛАРАНТІВ З МЕТОЮ ПРИСКОРЕННЯ МИТНОГО ОФОРМЛЕННЯ ВАНТАЖІВ

Наталія ШПАК

Ефективність міжнародної торгівлі залежить від багатьох чинників, серед яких особливе значення має дієвість механізму державного регулювання експортних та імпортних операцій. Правильно сформована митна політика створює сприятливі умови для підвищення конкурентоспроможності вітчизняної продукції на іноземному та внутрішньому ринках, мотивує проведення стратегії імпортозаміщення, сприяє формуванню прибуткової частини бюджету і, як наслідок, укріплює економічну безпеку країни. Чи не найпершою інституцією, робота якої зазнала відчутних змін у зв'язку із введенням воєнного стану, стала митниця. Прагнення України доєднатися до європейського співтовариства не спинились навіть у зв’язку з воєнним станом.

Ефективне здійснення країною активної і цілісної митної політики та реалізація митними органами завдань економічної безпеки є запорукою захисту економічних інтересів держави. Складовою митної справи та однією з основних функцій митних органів будь-якої країни є митно-тарифне та нетарифне регулювання.

Проте в сучасних умовах рівень митної політики держави характеризується не тільки ефективним запровадженням заходів тарифного та нетарифного регулювання, а й швидкістю митного оформлення. Беззаперечно, спрощення міжнародної торгівлі і лібералізація митного регулювання покращує діловий клімат та сприяє економічному зростанню.

Згідно з ключовими статистичними даними та тенденціями в торговельній політиці, однією з проблем зовнішньої торгівлі є збільшення пропускної спроможності митниць, яка залежить від тривалості митного оформлення товару.

Позначимо через p суму, яку митниці сплачує декларант при митному оформленні товару, t – тривалість митного оформлення товару, r(t) – витрати митниці за час митного оформлення, що залежить від характеристик митного обладнання.

В прискоренні митного оформлення зацікавлені як митні органи, так і декларанти. Це сприятиме зменшенню витрат на імпорт та експорт товарів для українських підприємств, покращенню загальних умов ведення бізнесу та реалізації логістичного потенціалу країни.

Митниця максимізує інтенсивність отримання свого прибутку як різницю між доходом та витратами, віднесену до тривалості митного оформлення:

. (1)

Принциповий вид залежності витрат на митне оформлення від його тривалості показано на рис.1.

Рисунок 1. Принциповий вид залежності витрат на митне оформлення

від його тривалості

Очевидно, що витрати митниці r(t) виступають спадною функцією тривалості митного оформлення. При цьому ця функція є опуклою вниз, оскільки подальше зниження вимог до тривалості митного оформлення пов’язане з дедалі меншою економією витрат по ньому. Отже, чим митне устаткування продуктивніше, тим воно дорожче; зі збільшенням тривалості митного оформлення можна використовувати менш продуктивне і менш дороге обладнання.

Для збереження конкурентних позицій на світовій арені потрібно не тільки звертати увагу на дієвість механізму державного регулювання зовнішньоторговельних операцій, а й бути мобільним, технологічним та швидко реагувати на зміни. У міжнародній торгівлі ефективність, зокрема, залежить від того, скільки триває митне оформлення вантажів та як швидко вони потрапляють до клієнта.

У результаті проведених досліджень були побудовані та проаналізовані моделі оптимізації вибору характеристик митного устаткування в системі взаємодії митниці з декларантами. Впровадження запропонованих моделей дасть змогу прискорення митного оформлення, зменшить витрати на імпорт та експорт товарів для українських підприємств та покращить загальні умови ведення бізнесу країни.

Key Statistics and Trends in Trade Policy / United Nations Conference on Trade and Development: Trade Analysis Branch, Division on International Trade in Goods and Services, and Commodities. – Geneva, 2013. – 28 p.

Митниця майбутнього: без митників і за 5 хвилин. 2017. URL: https:// www.epravda.com.ua/publications/2017/05/29/625356/ (дата звернення: 28.03.2023).

УДК 621.86

ВИБІР ОПТИМАЛЬНИХ КІНЕМАТИЧНИХ ПАРАМЕТРІВ ПЕРЕВАНТАЖУВАЛЬНИХ МАШИН ДЛЯ КОНТЕЙНЕРІВ В УМОВАХ ІЗМАЇЛЬСЬКОГО МОРСЬКОГО ТОРГОВЕЛЬНОГО ПОРТУ

Володимир ЯРЕМЕНКО

Українські дунайські порти в умовах воєнного стану на сьогоднішній день залишаються стабільним альтернативним шляхом для експорту. За рік війни саме порти Ізмаїл, Рені та Усть-Дунайськ утричі збільшили вантажопотік. Через Дунайський припортовий кластер експортовано понад 17 млн. т. вантажів. Крім того, лише через ці порти йде імпорт необхідних товарів для потреб України.

Обсяги перевалки вантажів ізмаїльськими портовиками у лютому 2023 року перевищують заплановані показники на 274%. Перші позиції в номенклатурі вантажів протягом довгих місяців займають олію, соняшник, шрот та соя.

При цьому, як повідомлялося раніше, у січні поточного року порт Ізмаїл обробив майже 38 тис. т чавуну, тоді як за весь 2022 рік було перевалено лише 18,9 тис. т такої продукції. Чавун відвантажували до Туреччини, Румунії, Австрії, Болгарії та Італії. Передбачається зростання контейнерних перевезень.

Усього за 2022 рік Ізмаїльський порт збільшив перевалку вантажів удвічі порівняно з 2021 роком – до 8,89 млн. т.

За останніми даними GMK Center, дунайські порти Усть-Дунайськ, Ізмаїл та Рені за підсумками квітня наростили перевалку вантажів майже вчетверо порівняно з лютим поточного року – до 850 тис. т. У Мінінфраструктури оцінювали потенціал зростання перевалки у дунайських портах до 1 млн т на місяць.

Міністерство інфраструктури України (МІУ) планує збільшити пропускну спроможність українських портів на Дунаї в 1,7 рази – до 25 млн. т на рік. Про це заявив міністр інфраструктури Олександр Кубраков під час форуму у Лугано (Швейцарія), повідомляє «Інтерфакс-Україна».

У планах МІУ модернізація портів Ізмаїл, Рені та Усть-Дунайськ, будівництво нових терміналів та хабів, залучення приватних інвестицій для будівництва нових терміналів.

Разом з тим, у планах розвитку дунайських портів: передбачено ремонт та модернізацію існуючого парку; залучення уживаного парку для максимально швидкого ефекту.

Для забезпечення таких обсягів морських перевезень вантажів у контейнерах можливе лише під час вирішення завдання збільшення пропускної спроможності та будівництва нових портових спеціалізованих комплексів, з передовою технологією вантажних робіт та сучасним перевантажувальним обладнанням.

Проектування терміналу має передбачати аналіз контейнеропотоків та екологічної обстановки для визначення сумісних видів вантажів на одному терміналі. При цьому необхідно прагнути до створення багатоцільового (багатофункціонального) терміналу, що володіє максимальною універсалізацією, щодо номенклатури вантажів, що перевозяться.

Основними елементами технологічної структури проектованого спеціалізованого перевантажувального комплексу (СВК) є причальний та складський перевантажувачі. Висока ефективність їх роботи може бути забезпечена лише за умови експлуатації з оптимальними параметрами та застосування раціональної технології та організації вантажних робіт. При визначенні оптимальних кінематичних параметрів вантажопідйомних машин, спеціалізованих для контейнерів, слід враховувати річний вантажообіг причалу, максимальну та середньозважену контейнеровмісність суден, схему механізації та технологію вантажних робіт.

УДК 624.012.

НЕЛІНІЙНІ МЕТОДИ РОЗРАХУНКУ СПОРУД ПРИ ЇХ

СКЛАДНОМУ НАВАНТАЖЕННІ

Надія ЯРЕМЕНКО

Розрахунки будівельних конструкцій, розвиток та вдосконалення методів розрахунку, застосування чисельних методів при вирішенні зазначених завдань є одним із перспективних напрямків.

Одним із напрямків удосконалення будівельних конструкцій є розвиток методів розрахунку, які враховують дійсні властивості матеріалів будівельних конструкції та ґрунту. Внаслідок контакту з ґрунтом, що володіє реологічними властивостями, конструкція є неоднорідною системою.

На основі теорії та розрахункових рівнянь, що застосовуються для чисельної реалізації розрахунку, за допомогою комп'ютерних програмних комплексів Plaxis реалізовано завдання розрахунку тунелю.

Передбачається, що спорудження та взаємодіє з ним ґрунтове середовище утворюють єдину пов'язану систему. Діючі об'ємні та поверхневі навантаження, розбиваються на прирощень.

Під дією зазначеного навантаження в системі виникають напруження та деформації .

Після дії на систему -го збільшення навантаження в ній виникають напруження та деформації.

Система складається з безперервної сукупності матеріальних частинок, кожна з яких характеризується своїм становищем у прямокутній системі координат . Напруги та деформації, визначені в кожній частинці після -го збільшення навантаження, характеризують напружено-деформований стан системи.

Напруги та деформації. Тензор напруг представляється у компонентній формі координатної системи .

Вводиться шестивимірний простір , в якому координати точки дорівнюють компонентам тензора . Три компоненти при у зв'язку з симетрією виключаються. Кожному значенню тензора в просторі відповідає вектор компоненти якого утворюють матрицю стовпець.

Тензор напруг можна подати у вигляді суми тензора напруг та кульового тензора .

Комбінуючи базисні інваріанти, можна отримати нову систему із трьох незалежних інваріантів.

За аналогією з простором вводиться простір деформацій і визначається вектор .

Аналогічним чином вводиться тензор збільшення напруг, тензор збільшення деформацій і всі наступні зазначені вище визначення і рівності.

Рівняння стану. Розглядаються системи, які під впливом навантажень здатні деформуватися, які матеріали наділені властивостями пружності і пластичності. Рівняння стану цих систем встановлюють зв'язок між напругами та деформаціями або їх збільшеннями та спільно зі статичними та кінематичними рівняннями утворюють замкнуту систему, вирішуючи яку можна визначити напружено-деформований стан у будь-якій частинці споруди або ґрунтового масиву.

Поверхня навантаження може містити сингулярні точки, в яких перетинаються її гладкі складові. У цих точках необхідно використовувати принцип суперпозиції, запропонований Койтером.

У процесі деформування ця поверхня змінюється, тобто. є фіксованою у просторі напругі може мати сингулярні точки.

Функції навантаження. Рівняння стану залежить від похідних функції навантаження. Отже, функції навантаження конкретизують моделі середовищ, що деформуються. Як показали експериментальні дані та натурні спостереження, середовища, що мають різні властивості, описуються різними функціями навантаження. Так, для ґрунтових і гірських середовищ, що працюють в умовах плоскої деформації, як функція навантаження можна використовувати умову Кулона-Мора, для бетонів і залізобетонів - також умова Кулона-Мора або умова Генієва.

На основі використання теорії пластичного перебігу зі зміцненням, що базується на застосуванні принципу максимуму Мізеса, отримані у формі, зручній для застосування до розрахунку споруд, такі рівняння:

- Рівняння станів у приростах; ці рівняння застосовні як конструкцій, так грунтового середовища, які утворюють єдину спільну систему;

- Рівняння віртуальних робіт, яке зручне для дискретизації системи;

- геометричні рівняння в приростах при малих подовженнях, зсувах та кутах повороту.

В інваріантній формі, яка зручна для чисельної реалізації, наведено рівняння функцій навантаження, що випливають із умов:

- генієва, які застосовні для бетону та залізобетону; їх у окремому разі слід умова Мізеса, використовуване для металів і сплавів;

- Кулона – Мора, які застосовуються для ґрунтових середовищ; їх у разі слід умова Треска – Сен-Венана, використовуване також металів.

Наведено модифікацію функцій навантаження, яка дозволяє враховувати об'ємні пластичні деформації не тільки від формозміни середовища, а й від всебічного розтягування та стиснення.

Поверхня навантаження Кулона – Мора має сингулярні лінії та точки. Досліджено їх особливості та надано деякі рекомендації щодо їх усунення.

Застосування до розрахунків споруд зазначених методик, з урахуванням модифікація функцій навантаження, дозволяють враховувати об'ємні пластичні деформації як від формозміни середовища, а й від всебічного розтягування і стискування, та його реалізація як програмних комплексів підвищить точність розрахунків розв'язуваних завдань.

УДК:338.2

ОБҐРУНТУВАННЯ СИСТЕМИ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ ПІДПРИЄМСТВ ПОРТОВОЇ ДІЯЛЬНОСТІ

Ніна ЯРОВА

Економічна безпека, як система це сукупність умов забезпечення ефективності діяльності, що враховують відмінності операційного середовища функціонування підприємств водного транспорту та вимоги щодо організації морських та річкових перевезень.

Однак сьогодні необхідно враховувати вплив зовнішнього середовища на економічну безпеку підприємств морської галузі. Це відбувається тому, що держава більше не є основним інвестором і споживачем продукції підприємства. І ще один важливий аспект – глобальна економічна криза призвела до спаду виробництва, що не може не позначитися на ефективності функціонування підприємств морської галузі.

Економічну безпеку підприємства можна трактувати, як:

- стан захищеності усіх систем підприємства при здійсненні господарської діяльності в певній ситуації;

- стан всіх ресурсів підприємства (капіталу, трудових ресурсів, інформації, технологій, техніки, прав) та підприємницьких здібностей, при якому можливе найефективніше їх використання для стабільного функціонування і динамічного науково-технічного та соціального розвитку, здатність запобігати або швидко нівелювати різні внутрішні та зовнішні загрози;

- сукупність організаційно-правових, режимно-охоронних, технічних, технологічних, економічних, фінансових, інформаційно-аналітичних та інших методів, спрямованих на усунення потенційних загроз та створення умов для забезпечення ефективного функціонування суб'єктів підприємницької діяльності відповідно до їхніх цілей та завдань;

- стан соціально-технічної системи підприємства, котрий дає змогу уникнути зовнішніх загроз і протистояти внутрішнім чинникам дезорганізації за допомогою наявних ресурсів, підприємницьких здібностей менеджерів, а також структурної організації та зв'язків менеджменту.

Істотний вплив на економічну безпеку і кінцеві результати роботи підприємств морського транспорту має усе, що пов'язано з розробкою, прийняттям і реалізацією управлінських рішень. Цей вплив значний зважаючи на фондомісткість продукції транспорту. Рішення доводиться приймати, оцінюючи широкий круг альтернативних варіантів. Велике значення мають рівень компетентності керівника, що приймає рішення і що віддає розпорядження про його виконання, якість і своєчасність рішення.

Окрім економічних і організаційних особливостей у сфері морського транспорту існують також політичні аспекти, які необхідно враховувати в процесі економічного обґрунтування розвитку і забезпечення економічної безпеки підприємств морського транспорту. Це стосується, в першу чергу, виконання міжнародних норм і правил, що істотним чином впливає на ефективність функціонування підприємств.

Міжнародні стандарти по безпеці мореплавання у формі конвенцій і різних нормативних актів є невід'ємною частиною національного морського права, спрямованого на забезпечення безпеки людського життя на морі. У всі міжнародні конвенції, розроблені у рамках Міжнародної морської організації (ІМО), закладається принцип обов'язкового виконання положень цих конвенцій усіма державами, що часто навіть не мають свого флоту, але залученими яким-небудь чином в діяльність, що підпадає під положення конкретної конвенції. За час свого існування ІМО було розроблене більше тридцяти конвенцій і протоколів до них, а також, близько дев'ятисот резолюцій Асамблеї.

Розвиток судноплавства супроводжується збільшенням кількості терористичних проявів на транспорті, певними змінами в їх характері. Боротьба з тероризмом на морському транспорті в усіх його формах є важливим загальносвітовим завданням і ключовим елементом міжнародних антитерористичних зусиль.

Забезпечення загальної свободи пересування і безпечного, вільного і економічного товарообміну важливе для індустріальних держав. Трагічні події, пов'язані з терористичними актами на об'єктах морського і інших видів транспорту, демонструють уразливість транспортних систем, і підвищують усвідомлення необхідності захищати транспортну інфраструктуру. Урядами провідних держав світу особлива увага приділяється заходам по підвищенню антитерористичної безпеки на транспорті.

Рішення цієї складної задачі вимагає не лише додаткових витрат і оснащення сучасними технічними засобами, але і адекватних, попереджуючих змін в підходах до технології і організації перевізного процесу, оптимізації форм і методів діяльності по забезпеченню антитерористичної безпеки на транспорті.

У зв'язку з цим однією із стратегічних цілей стратегії розвитку і функціонування морської транспортної галузі є підвищення комплексної безпеки і стійкості транспортної системи. Досягнення цієї мети пов'язане із забезпеченням ефективної роботи аварійно-рятувальних служб, цивільної оборони, підрозділів спеціальних служб і підвищенням рівня мобілізаційної готовності, реалізація яких сприяє створенню необхідних умов для відповідного рівня загальнонаціональної безпеки і зниження терористичних ризиків.

Здійснення економічної безпеки вимагає від підприємств морської галузі таких якостей як надійність, гнучкість і якість. Ці підприємства стають ланкою системи, яка в цілому являє собою суб'єкт конкурентної боротьби, отже, для забезпечення конкурентоспроможності всієї системи, підприємства морської галузі повинні надавати все більший асортимент послуг. Розглянуті особливості свідчать про складність процесів, що протікають на морському транспорті, що обумовлює особливі вимоги до забезпечення економічної безпеки підприємств морського транспорту.

УДК 629.12-8:629.12.037

МАТЕМАТИЧНА МОДЕЛЬ ПЕРЕХІДНИХ РЕЖИМІВ ПРОПУЛЬСИВНИХ КОМПЛЕКСІВ ЕЛЕКТРОХОДІВ З ПІДРУЛЮЮЧИМИ ПРИСТРОЯМИ

Володимир ЯРОВЕНКО, Павло ЧЕРНІКОВ

Криволінійність траєкторії руху судна, його маневри, зміна умов взаємодії гребних гвинтів, керма і корпусу судна істотно впливає на сили і моменти сил, що діють на корпус судна при його криволінійному русі. Ще більшою зміною схильні сили і моменти гвинтами, що розвиваються - корисний упор і момент опору води обертанню гребного гвинта і відповідно - момент опору гребному електродвигуну. Їх значення змінюються в результаті кута скосу потоку води, що змінюється, і зміни швидкості руху судна. Значення упору, моменту опору та поперечної сили внутрішнього та зовнішнього гребних гвинтів (стосовно центру циркуляції) значно відрізняються між собою.

Робота підрулюючих пристроїв при маневруванні суден розглянута у численних дослідженнях.

Аналіз опублікованих результатів проведених раніше досліджень дозволяє зробити такі висновки.

Основним завданням, яке ставлять собі дослідники, є оцінка маневрених якостей суден, обладнаних підрулюючими пристроями. При цьому вирішуються лише завдання управління рухом судна. Автори намагаються не торкатися гребної установки, уникати питань взаємодії рушіїв з корпусом судна. Найчастіше у роботах вирішуються питання удосконалення конструктивних параметрів ПП, створення програмного забезпечення тренажерів, на яких мають відпрацьовуватися прийоми управління рухом судном.

Суднове електроенергетичне обладнання не розглядається. Передбачається, що гребні електродвигуни і гвинти працюють у сталому режимі, на малому ходу. Тим самим, з єдиного суднового пропульсивного комплексу (корпус судна, рушії, гребна електроенергетична установка), по суті, відокремлюється та розглядається лише корпус судна.

Модель та розроблений на її основі метод розрахунку дозволяє розраховувати поточні, по ходу виконання маневрів, значення основних режимних показників усіх складових частин пропульсивного комплексу:

– по кожному силовому контуру: кутову швидкість обертання, крутний момент та потужність теплового двигуна; напругу та струм генератора; напругу, струм, крутний момент та кутову швидкість обертання гребного електродвигуна;

– по параметрам руху судна: швидкість руху у зв'язаній та незв'язаній із судном системі координат; кутову швидкість обертання навколо вертикальної осі; кут дрейфу та кут курсу судна.

При необхідності можуть реєструватися і будь-які інші режимні показники, що отримуються в процесі розрахунків.

Розроблена математична модель перехідних режимів роботи дозволяє аналізувати поведінку пропульсивних електроходів на маневрах. Побудовано алгоритм та метод розрахунку поточних значень режимних показників під час виконання електроходами різних маневрів. При розв'язанні диференціальних рівнянь перехідних процесів використовується метод Рунге-Кутта-Мерсона. За результатами розрахунку оцінюються основні показники якості всіх складових частин комплексу.

Модель дозволяє розраховувати поточні значення основних режимних показників складових частин комплексу в ході виконання маневрів та оцінювати основні показники якості маневрування.

Система безрозмірних одиниць, що закладена в основу побудови моделі, дозволяє нівелювати невизначеність в оцінці зовнішніх факторів і неточності у визначенні конструктивних параметрів комплексу. Отримані результати будуть прийнятними для широкого класу суден.

Працездатність розробленого математичного апарату проілюстрована результатами комп'ютерного моделювання маневрених режимів. Модель та побудований метод розрахунку можуть бути використані як при проектуванні сучасних суден з електрорухом, так і в процесі їх експлуатації для пошуку найкращих способів управління електроходами.